Jiří Kulhánek: Cesta krve - Cynik. Řada Poutník.


                          Kapitola : PROLOG

Je to zvláštní, zúčastnit se konce civilizace a přežít ho.
Jeden den
pracujete jako pomocný redaktor v Zelených listech, druhý
odjedete na
dovolenou a třetí zjistíte, že lidstvo mimo vás zmizelo.

Tedy až na výjimky.

Tyto výjimky se změnily v něco velmi podobného zombiím, které
se vás
pokoušejí zabít a sníst. Co víc - na nebi se objevily stroje,
které
dokáží věci, jaké žádné pozemské stroje nikdy nedokázaly.

Za koncem světa bych čekal cokoli. Vojáky, teroristy,
průmyslovou
katastrofu, opravdu cokoli... Ale nikdy ne útok mimozemšťanů.
Zní to
přesně tak špatně, jak to vypadá napsané. Smiřuje se s tím
ještě hůř.

"Lidé", kteří zbyli (říkám jim mrtváci a s lidmi nemají
společného
pranic), mne donutili radikálně změnit některé názory.
Například na
zbraně. S mrtváky se dá komunikovat výhradně olovem.

S těmi, kterým v duchu říkám Cizinci, také. Jejich stroje jsou
ale
mnohem odolnější než těla mrtváků, proto jsem zprovoznil
takřka
nezničitelné válečné supervozidlo, které mi umožňuje relativně
bezpečný
pohyb.

Vlastně ne mi ale nám.

Nesmím zapomenout na Jonáše. Dlouho jsem se domníval, že to je
jediný
opravdový člověk, který mimo mne zůstal. Je mu devět let a při
Tom mu
zbělely vlasy a oněměl.

Nesmím zapomenout ani na Toho druhého. Nevím přesně kdo to je,
ale
žije v mé hlavě a do všeho mluví.

Nesmím zapomenout ani na počítač saladinu.

Dřív - před Tím - jsem býval samotář, a svoboda a nezávislost
jedince
(hlavně mne) mi byly nade vše. Teď, kdy mi z minulého života
zbyly jen
sebevražedné sklony a hrůza z pavouků, mám ze samoty strach.

Zmiňuji se o tom, protože se nám po různých peripetiích
podařilo
překonat Evropu a část Afriky, kde jsme narazili na další lidi
jako
jsem já a Jonáš. Po společném boji, kdy mé vozidlo
zlikvidovalo
létající bytost, dříve člověka, nyní (tak zvaného) upíra, jsme
s Jonášem byli přijati do jejich nevelkého klanu. To se stalo
dnes
před setměním.

Nedovedu popsat své pocity, když jsem spolu s ostatními usínal
v dlouhém prostorném stanu zvaném Náš dům. Snad jen, že bych
nikdy
před Tím nevěřil, že někdy budu mít radost z toho, že někam
patřím. Že
k někomu patřím.

Že nejsem sám.


                        Kapitola : Konec iluzí

Probudil mne hlasitý, nelidský jek. Byl tak blízko, jako by se
mi
ozýval přímo v levém uchu. Rozespale jsem vyskočil a udeřil
hlavou do
něčeho poddajného, ale zatraceně těžkého. Šel jsem k zemi a v
očích mi
rotovaly barevné hvězdičky.

Pak se na mě začaly sypat proudy studeného písku. Sice se mi v
něm
špatně dýchalo, ale alespoň ztlumil to ječení. Pochopil jsem,
že to
měkké těžké nade mnou byl strop stanu zavátý bouří, a to, že
se na mne
sype písek, znamená, že ho něco roztrhlo.

Co to tak mohlo být, horečně jsem uvažoval, zatímco jsem
hmatal po Jonášovi, co mohlo roztrhnout látku, která odolá
písečné
smršti. Když mi do dlaně vklouzla známá malá ruka, konečně můj
mozek
dokázal v tom ječení identifikovat slova. Lépe řečeno slovo.
Bylo jen
jedno a stále se opakovalo:

"Vampire!"

                                 ***

Vzápětí jekot ztichl v hlasitém chrčivém zabublání.

Upír by odolnou plachtu protrhnout dokázal. To, že se mi písek
sype na
hlavu, znamená, že by mohl být někde zatraceně blízko.

Na kolena mi cáklo něco teplého a do nosu zalepeného prachem
mne udeřil
puch spáleniny a krve. Znovu jsem se vymrštil na nohy.

Stan byl roztržený přesně nade mnou a jak ho vrstva písku
stlačila
dolů, hlava mi trhlinou vyklouzla ven.

Povrch pouště ztmavl rosou a šikmé paprsky ranního slunce
dopadaly na
bok protější vysoké duny.  V údolíčku byl stín a od úst šla
pára.
Stan vypadal jako plochý přesyp, a dutá návěj kolem
neviditelného
saladinu vypadala nepřirozeně.

Roztáhl jsem trhlinu rameny, procpal Jonáše kolem sebe a hodil
ho
směrem ke stroji. Sám jsem se zapřel rukama o okraje plachty a
vyhoupl
se ven. Jonáš byl celý zalitý něčím tmavým, olepený pískem a
nehýbal
se.

V okamžiku, kdy jsem se skulil po boku stanu, začaly z něj
létat
kulky. Vypadalo to nádherně. Každá rozstříkla písek do výšky,
že
zazářil v paprscích slunce jako hrst démantového prachu.
Vzápětí se
znovu ozval ostrý páravý zvuk a na boku stanu, z kterého kulky
oklepaly přesyp, se objevila široká trhlina. Z trhliny
vyskočilo něco
jako černý trpaslík.

Na okamžik jsem se nemohl nadechnout.

Byl to ten vampire. Ten, co ho včera spálil výšleh napalmu ze
saladinu. Ruce měl upálené k loktům a levá noha, kterou mu
ustřelil
vulcan, už mu skoro dorostla na délku pahýlu pravé.

Podle toho, jak začal potácivě skákat ke mně, si na mne
pamatoval.
Zatáhl jsem břicho a do dlaně mi vklouzla drsná pažba
waltheru. Mířil
jsem mu na kyčle a na ramena, ale náboje mi došly dřív, než
jsem ho
dokázal zastavit.

A už byl u mě.

Švihl levým pahýlem. Černá ohořelá kost byla ostrá jako nůž.
Vyhnul
jsem se ráně a chtěl ho kopnout do krku. Na písku mi ale
podklouzla
noha. Naštěstí v tom okamžiku upíra zasáhla dávka ze samopalu,
a tak
mne minul i druhým rozmachem. Chytil jsem rovnováhu a z otočky
ho kopl
do brady. Kost jeho pravé ruky sklouzla po mých kevlarem
vyztužených
kalhotách a levá mi jako kopí zajela do břicha. Tedy měl jsem
ten
pocit - neprůstřelná vesta ránu spolehlivě zastavila. Než jsem
stačil
dopadnout na zem, něco mne chytlo za ramena a odhodilo skoro
až
k saladinu.

Byl to Guss; v rukou měl dlouhou pušku s bajonetem. Tam, kde
já jsem
se svými reflexy neměl šanci, Guss dokázal během několika
okamžiků
zvítězit: přibodl černé bojující torzo k písku a nalehl na
pažbu. Upír
na něj upálenými končetinami nedosáhl.

Věděl jsem ale, že ani Guss přes svou téměř nadlidskou sílu
upíra
neudrží dlouho. Ostatní se stáhli.

"Oheň!" konečně jsem se vzpamatoval a dokázal se odtrhnout od
pohledu
na vzpínající se sotva metr dlouhou zuhelnatělou postavu a
vysokého
muže, který se ji s čím dál většími potížemi snaží udržet u
země.

"Napalm. Na dvě," otočil jsem se k saladinu. Mimo Gussova
supění
a šustění písku pod upírovými zády nebylo slyšet nic jiného.

"Gussi, na jedna uskoč," řekl jsem. Náčelník kývl.

"Tu bazuku pryč!" křikl jsem na ženu zaměřující zbraň. Všichni
ještě
poodstoupili.

Pochopil jsem, že se náčelník dobrovolně obětoval. Asi to měli
domluvené pro podobný případ už z dřívějška - ten nejsilnější
upíra
znehybní, a zásah bazukou ho roztrhá i s nepřítelem.

"Jedna! Dva!" zařval jsem.

Guss mi zmizel ze zorného pole jako odfouknutý.

Upír se vymrštil jako pružina.

V tom okamžiku jsem dořekl "a" ze slova "dva".

Upíra zasáhl plivanec rudobílých plamenů.

"Jedna! Dva!" zařval jsem znova a do hořící koule se zabodl
druhý
hučící plamen. Oba výstřiky z plamenometu mi prolétly nad
hlavou, ale
zbraň má naštěstí minimální rozptyl.

Otočil jsem se k tiše ležícímu Jonášovi. Vypadal jako špinavá,
odhozená panenka.

Byl sice zalitý krví, ale naštěstí nebyla jeho. Upír zabil
někoho, kdo
spal vedle; to bylo to ječení. Krev z roztržené tepny
dostříkne i tři
metry. Já jsem měl zakrvácené nohy od kolen dolů.

                                 ***

Jonáš byl omráčený, ale mimo člověka, který spal vedle nás
(nevím, kdo
to byl, a ze zbytků se to nedalo poznat), se nikomu nic
nestalo.

Uložil jsem Jonáše na horní palandu do saladinu a pak si sedl
k syčícímu napalmovému ohni, a čekal, dokud nedohoří. Po
dvojité dávce
z upíra nezbylo nic než velká skvrna spečeného, začouzeného
písku.

"Čas na snídani," nevzrušeně mi poklepal na rameno Francois.
Zatímco
jsem seděl u ohně, ostatní pohřbili mrtvého. "Moc poškozený,
plný
písku. Špatné jídlo," okomentoval rozervanou mrtvolu jeden z
dospělých
lámanou angličtinou. Jak jsem tak polykal žluč, pochopil jsem,
že to
byl vtip. Vtip přímo pro mě. Vzápětí jsem pochopil, že to
žádný vtip
nebyl: pouhá jejich každodenní realita.

Když teď Francois řekl to: `Čas na snídani,` zdvořile jsem
odpověděl,
že nebudu a šel se podívat na Jonáše a na svou pasažérku, o
kterou
nikdo z klanu kupodivu nejevil zájem. Pečlivě jsem z Jonáše
žínkou
omyl krev.

Po jídle dospělí spravovali trhliny ve stanu, děti ukusovaly
z nějakých tuhých, skoro černých obdélníčků a některé si
potichu
hrály.

Od saladinu jsem se vrátil k vychladlé černé skvrně po
upírovi. Guss
u ní seděl na bobku a rýpal do spečeného písku špičkou nože.
Druhou
rukou jedl to samé co děti a na zápěstí měl obvaz a velké
černé
podlitiny.

"Příště dvojitou dávku napalmu rovnou," usmál se na mne, "jsi
bledý,
Maxmiliane, měl by ses najíst." Vstal, schoval nůž pod kaftan
a odešel
pomáhat balit stan. Za to, že jsem mu zachránil život, bych
možná
čekal i poděkování.

"Život a smrt jedno jsou. Kdo se smrtí se nesmíří, života
neužije,"
řekl Ten druhý.

"Drž hubu. Drž proboha hubu!" řekl jsem já a šel se znovu
podívat do
saladinu. Francois právě dokončil masáž dívčiných končetin -
podal
jsem mu nový pytlíček s infuzí. Když jí píchal triádu, zavřel
jsem
oči. Jonáš ležel na horní palandě v té samé poloze, jak jsem
ho
uložil, byl bledězelený a na čele měl velkou bouli. Ale
pootevřel oči
a unaveně se na mě usmál.

"Jak to s nimi vypadá, Francoisi?"

"Džounas bude O. K. Ona nevím. Ruce nevypadají dobře. Měla by
se do
večera probrat, pak uvidíme."

                                 ***

Pak už byl klan skoro připravený k cestě.

Pomohl jsem přivázat lana od dvou velkých skluzů k saladinu.
Skluzy
měl klan zakopány v té duně, kde včera byly děti. Na
rychlozakopávání
a rychlovykopávání věcí z písku jsou tu všichni opravdoví
mistři.

Lana se na neviditelné háky uvazovala dost špatně. Zatímco
klan
dorovnával svůj majetek na skluzy, vystříkal jsem do
štěrbinových
zásobníků na spodku stroje poslední zbytky amorfních optických
krystalů z posledního kontejnerku. Noční písečná smršť mne
stála tři
čtverečné metry neviditelnosti.

"Dokážeš řídit a dávat na nás pozor?" zeptal se Guss a kývl ke
skluzům, na které se pod maskovací celty poskládal mimo věcí i
celý
klan. "Kdyby se saně zvrhly, bylo by to špatné."

"Počítač vás ohlídá, jinak stačí tiše písknout a zastavím."
Mohl jsem
jich spoustu vzít dovnitř, ale nenabídl jsem jim to. Přeci
jen, mít
deset cizích lidí v zádech..., deset cizích lidí, kteří by
viděli, co
všechno saladin dokáže...

                                 ***

K hranici pralesa to podle počítače jsou necelé dvě stovky
kilometrů.
Výběžek pouště jsme přejeli do večera a na noc se utábořili v
podobné
spálené savaně, jako byla ta, kde jsem poprvé narazil na
upíra. Místo
vybral Eau, a Jappova matka pečlivě provedla rozbor černého
popelu,
než povolila postavit stan. S úžasem jsem si všiml, že stan,
když ho
vztyčili, ztmavl do stejné barvy, jakou měl popel. I
oranžovožlutá
barva všech maskovacích obleků a celt se změnila na
černošedou.

Japp si mého překvapeného pohledu všiml; napínali jsme spolu
jedno
z kotvících lan.

"Dobré maskování je větší polovina života," řekl, "maskování
tvého
stroje je mnohem lepší, ale méně trvalé." Všichni si velmi
dobře
všimli, jak písečná smršť ubrala saladinu neviditelnosti.

"O něčem takovém, jako látka měnící barvu podle podkladu, jsem
v životě neslyšel."

Japp se usmál: "Asi jsi nikdy předtím nebyl v Africe."

Takado, Japonec, napínající lano vedle nás, se pohrdavě
zašklebil. Už
včera večer jsem si všiml, že jsem mu nějak nepadl do oka.

                                 ***

Tentokrát byly na noc určeny hlídky. Já jsem si pro jistotu
zastrčil
do ucha sluchátko a instruoval počítač, kdy mne má k té mé
probudit.
Než jsem vešel do stanu, prohlédl jsem si místa, kde ráno upír
protrhl
látku. Nebyla zašitá, ale spíš jakoby zavařená.

Uvnitř stanu zatím Eau prováděl svá kouzla. Klan sice měl
zásobu vody
ve dvacetilitrových plastových kanystrech, ale: "Vody není
nikdy
dost." To mi ráno řekl Francois, když mne viděl čistit si zuby
a vyplachovat si pusu na zem.

Eau nejdřív zavrtal do země snad třímetrovou teleskopickou
trubku
(celý den jsem přemýšlel, na co má oštěp, když mu přes prsa
visí
odřený kalašnikov - a vida), vydechl, jak nejvíc mohl, vzal
konec
trubky do úst a začal sát, až celý zbledl. Všichni ve stanu
ztichli
a zatínali pěsti, jak se vžívali do jeho námahy. Dokud Eau
tenkou
trubku nepustil ze rtů, připadalo mi to jako naprosto marná
činnost.
Jakmile to udělal, ozvalo se zaklokotání a z trubky vyrazil
tenký
pramínek. Stačil na naplnění jednoho prázdného kanystru a mně
to
připadalo jako opravdový zázrak a přemýšlel jsem, jestli
malému muži
nemám začít vykat.

"V angličtině vykat nemůžeš," zašeptal Ten druhý.

I ostatní zahučeli. Určitě to viděli už mnohokrát, ale zázrak
vody tekoucí z vyprahlého písku je nepřestával přivádět k
vytržení.

K večeři jsem dal dokola něco ze svých zásob. Přestože ze čtyř
plechovek broskvového kompotu vyšla na každého sotva polovina
broskve
a pár lžiček sladké vody, má popularita silně stoupla. Oni mi
dali
jeden z těch černých obdélníčků. Tvářil jsem se statečně a
snědl ho -
chutnalo to jako gumová podrážka semletá se žluklým tukem
dlouhodobě
lisovaná v hydraulickém lisu. Konečně jsem pochopil, proč
všichni do
jednoho mají tak vyvinuté žvýkací svaly - já jsem do těch
svých dostal
intenzivní křeče. Říkají tomu "jídlu" nějak jako `pap-anc-tek`
a je to
nějaká obdoba pemmikanu. V duchu jsem si to překřtil na
papanec
a zapřísahal se, pokud to jen trochu bude možné, že to už
nevezmu do
úst.

Po večeři nastal obřad čištění zbraní. Byl to opravdový obřad
-
náboženský rituál s obětí několika kapek zbrojního oleje. Oběť
prováděl Guss za doprovodu zpěvných slov. Říkám sice rituál,
ale bylo
to velmi krátké a úsečné, jako všechno v jejich životě
naplněném
válkou.

"Přines svou dlouhou pušku, Maxmiliane, prosím," řekl Guss a
podal
pomlácený plechový kanystr s olejem Takadovi. Viděl kádvojku
na stěně
v saladinu, a přestože to nedal slůvkem znát, fascinovala ho.
Přinesl
jsem zbraň a dal ji kolovat. Muži, ženy i děti ji do jednoho
potěžkali
a každý uznale zabručel. Každý více méně závistivě.

"Zbraň je polovinou bojovníka," řekl Guss, který si pušku
prohlédl
poslední a vrátil mi ji.

"A co je ta druhá polovina?"

"Jen jeho srdce."

Protože jsem neměl co na práci, přidal jsem se k ostatním a
kádvojku vyčistil,
i když to nepotřebovala. Lépe řečeno, nevěděl jsem, co
s rukama. Jedna z mladých bojovnic po mně totiž zcela
nepokrytě
pokukovala a hlaveň své pistole cídila velice výmluvnými
gesty. Vůbec
celý den, jak jsem se nudil u řízení, se mi v hlavě točily
věci, na
které nebylo sedm měsíců pomyšlení. Občas jsem na dívku kradmo
mrkl
a přestože se při západu slunce prudce ochladilo, cítil jsem,
jak se
mi potí čelo. Když už se člověk jednou smíří s tím, že lidé
nejsou,
smířit se s tím, že stále jsou, je mnohem snazší.

"Jak to vypadá se Singhaiou?" zeptal se Guss, když vyčistil
svůj luger
a láskyplně ho uložil do stářím zčernalého pouzdra.

"Singhaiou?" musel jsem si dvakrát odkašlat.

"Tou dívkou ve tvém stroji."

"Francoisi?" otočil jsem se na šedobradého. Věděl jsem, že jí
ještě
před rozbitím tábora dal triádu a předposlední sadu
doporučených léků.
Dveře saladinu jsem mu nechal pootevřené.

"Teď někdy by se měla probrat, jestli jsou to standardní
léky," řekl,
aniž na mne pohlédl, a zabýval se broušením dlouhého tenkého
nože.
Zbraň byla tak ohlazená a ostrá, že se mi z pohledu na ni
dělalo zle.
Nemám rád špičaté věci.

"Standardní by být měly," řekl jsem.

"Dobře," řekl Guss a vstal, "jinak bychom zítra museli zůstat
zde
a připravit nový pap-anc-tek."

Francois zatočil nožem v prstech a čepel se na okamžik změnila
v blýskavé kolo.

Napadlo mne, jestli mimo lékaře není také řezník a žaludek mi
provedl
několik artistických cviků.

                                 ***

Francois vzal dlouhou jehlu a píchl ležící dívku do posledního
článku
pravého ukazováčku. Předtím jsem rozsvítil bodovku, aby bylo
dobře
vidět, teď jsem toho litoval. Jehly prostě nesnáším. Dívka se
ani
nepohnula. Obličej, z kterého jí Francois už včera setřel
vrstvu písku
a popelu, měla propadlý a našedlý. Jinak, jak jsem si ji ve
světle
prohlížel, byla až překvapivě půvabná. Měla podobné rysy jako
Guss,
jen neměla šikmé oči a orlí nos. Měla plnější rty, delší,
mírně
zvlněné černé vlasy a světlejší kůži. I když, tohle mohlo být
způsobeno bledostí.

Singhaia nezareagovala ani na píchnutí do dlaně.

Když jí Francois zabodl špičku jehly nad zčernalý otok po
poutech,
zasténala a dlouhé řasy se zachvěly.

"Pravá ruka špatná," zavrtěl hlavou Francois. Pak zopakoval
proceduru
s oběma nohama - ty vypadaly lépe, na omak byly teplé a dívka
reagovala na jehlu na patě i na prstech. Nakonec Francois
pečlivě
prosondoval levou ruku. Ta se zdála lepší než pravá - je blíž
srdci.
Do kupodivu citlivého prostředníčku asi bodl poněkud
nešetrněji,
protože dívka se probrala. Ostatní se dívali na jehlu, já
nemohl, tak
jsem se jí díval do tváře. Proto jsem byl první, na co jí padl
zrak.

Asi na můj obličej neměla hezké vzpomínky. Ještě než jí z očí
odvanula
mlha dlouhého bezvědomí, napružila se jako luk a instinktivně
na mne
zaútočila.

Loktem.

První ránu jsem vykryl (byla pomalá), druhou zachytil Guss a
spustil
na Singhaiu proud tichých uklidňujících slov. Dívka se
uvolnila
a z koutků očí jí vytryskly dvě slzy. Pak zvedla oteklé ruce,
aby na
ně viděla, roztřásly se jí rty, ale žádné další slzy už
nebyly.

"Proč ty, které vybral los, svazujete tak... tak krutě?!"
zeptal jsem
se trochu ostřeji, než jsem chtěl.

"I ten nejstatečnější chce těsně před smrtí utéci. To je
instinkt.
A ona je první, která los přežila," řekl Francois a pohladil
si vousy,
ale do očí se mi nepodíval.

"Jak jste na to s tím losováním sakra vůbec přišli?!"

"Stará africká tradice," lakonicky odpověděl Guss, "jídla
někdy bývalo
i mnohem méně, než to málo, co teď." Počkal, až mi to dojde a
zatvářil
se, že o tomhle už nechce mluvit. Nikdy.

Pochopil jsem, že se ho jako náčelníka každá smrt v klanu
hluboce
dotýká. Přestože smrti už určitě viděl daleko víc než jen
mnoho. Ale
volba mezi smrtí jedince a přežitím klanu je jednoznačná.
Napadlo mne,
zda jako náčelník vylosované k jídlu sám zabíjí. Nebo spíš
poráží.

"Zkus pohnout prsty, Singhaio," řekl Francois a vzal dívčiny
ruce do
dlaní. Byly oproti těm jeho zkornatělým, ale překvapivě
citlivým skoro
dvakrát menší. Dívka děsivě křivila obličej a skřípala zuby,
jak se
snažila.

"Pojďte ven," řekl Francois, položil Singhainy ruce a na jeho
temném
obličeji nebylo nic znát.

"Zavři dveře, Maxmiliane, prosím," řekl, když jsem seskočil do
písku.
Poslechl jsem.

"Singhaia přijde o pravou ruku v zápěstí, na levé minimálně o
tři
prsty a asi i o nějaké prsty u nohou," řekl Francois.

"Její maso tedy patří klanu," sklonil hlavu Guss.

Měl jsem intenzivní pocit, že tam s nimi nestojím a
neposlouchám, jak
se chladně domlouvají, že živého člověka přemění v sušenou
potravu.

Guss si hluboce povzdechl.

"Singhaia byla jedním z nejlepších bojovníků. Zničila víc
nepřátel než
kdo jiný. Má neomylné oči a v boji beze zbraně se jí vyrovnám
jen já,"
Guss se poklepal na hruď, "chtěl jsem jí za čas předat symbol
Naší
cesty."

"Proč tedy nepočkat několik dní? Třeba se její ruce..."

"Nemůžeme čekat," usekl má slova Guss, "a bylo by to zbytečné.
Francois řekl a jeho slova platí o lidských neduzích jako
Eauova
o vodě."

"Může těch pár dnů být v mém stroji," nevzdával jsem se.

Francois se na mne podíval vyloženě nepřátelsky a prsty se mu
obtočily
kolem rukojeti toho špičatého nože.

"V pralese nejde usušit pap-anc-tek."

"Ale, ale...!"

"Záleží jen na tobě, jestli se podřídíš, nebo odejdeš z klanu,
Maxmiliane," řekl Guss.

"Jestli bude Singhaia zabita, odejdu," odpověděl jsem trochu
zbrkle.
Zpátky už to ale vzít nešlo. "Musí dostat šanci - lidí je
málo. Každý
je nenahraditelný. Ženy obzvlášť," pokusil jsem se otupit
příkré
prohlášení.

"Mýlíš se, každý je nahraditelný. Každý mrtvý žije v srdcích
ostatních."

"A když zemřou všichni?"

"Pak o nás bude zpívat Dech pouště," vmísil se do hovoru
Takado a jeho
těžký pohled se mi zavrtal do očí. Francois a Guss přikývli.

"A právě kvůli mrzákovi - pomalému, a bez ruky zbytečnému,
bychom
mohli zemřít všichni," dodal Francois, "proto ze Singhaiy bude
pap-anc-tek."

Tohle se mi zatraceně nelíbilo. I když rozumově jsem je
chápal.

"Než Dech pouště, byl bych raději, aby o mně zpívaly moje
děti; naše
děti, děti klanu," řekl jsem. Nebýt situace, takovou větu bych
nikdy
nevyslovil.

"To si přejeme všichni, proto musí Singhaia dát klanu svou
sílu a své
maso. Její los už padl!" ostrým šeptem vykřikl Takado.

Zvedl jsem oči k obloze. Slabý vánek vířil prach a poslední
paprsky
slunce vypadaly jako rychle hasnoucí výbuch.

"Nemám tě rád," řekl jsem. Takado zaťal pěsti a bojovně
nakročil.

Guss mezi nás vložil ruku: "Můžeš její život vyměnit, nebo
koupit,
Maxmiliane. Ráno určím cenu."

Spal jsem opět v dlouhém stanu, a než spal, spíš jsem se jen
převaloval. Na dívku, která předtím tak působivě leštila
hlaveň, jsem
ani nepomyslel.

Držel jsem poslední ranní hlídku s mužem, jehož jméno jsem
zapomněl.
Bylo sotva osm stupňů nad nulou, od úst šla pára a nikdy jsem
nezažil
dvě delší hodiny.

                                 ***

"Musíš za její maso dát své maso," Guss se odmlčel a já cítil,
jak
blednu, "nebo něco, co její maso klanu nahradí."

Slunce bylo zatím jen nízko nad obzorem, velké a rudé, ale
teplota už
byla příjemná. Popel pod nohama byl zvlhlý a vzduch se nocí
pročistil.
Měl jsem pocit, jako bych v mrtvém tichu, kdesi z dálky,
zaslechl
zakrákání nějakého ptáka.

Stan byl sbalený, všechno naloženo na skluzech, a klan stál v
jedné
řadě proti mně. Singhaia ležela zabalená v dece mezi mnou a
Gussem,
který stál uprostřed svých zachmuřených lidí.

"Mluvíš-li, že já mám něco dát, abych někoho nahradil klanu,
znamená
to pro mne, že mne do klanu už nepočítáš," řekl jsem.

"Člen klanu se nikdy neprotiví slovům náčelníka," řekl syčivým
hlasem
Takado.

"Maxmilian není Afričan a nezná zvyky. A nebýt jeho, klan by
zemřel,"
řekl Japp.

"Ne nebýt jeho. Nebýt jeho stroje," řekl Francois. Od
včerejška, kdy
jsem svým postojem zpochybnil jeho slova, se ke mně choval
cize.

"Protože Maxmilian není Afričan a protože zachránil klan,
nepotrestal
jsem ho, ale dal jsem mu na výběr," řekl Guss a zahleděl se na
mne.
"Má včerejší slova by ti měla být jasná, Maxmiliane," slunce
se mu
zalesklo v zažloutlých bělmech, "přistoupíš-li na výměnu
Singhaina
života, sám se z klanu vyloučíš. Poslechneš-li, jsi nadále
náš."

"Neposlechnu," řekl jsem, "chci, aby dostala šanci žít."

Nechápal jsem, kde se ve mně ta odvaha bere. Bylo by snadné
vzít svůj
postoj zpátky a vymluvit se na neznalost poměrů. Ani bych tím
asi
neztratil tvář a jen by přibylo pár kilo pap-anc-teku. A byl
bych
i s Jonášem členem společnosti, ať už jakékoli.

Věděl jsem, že přesně to, co jsem řekl, nikdo z nich slyšet
nechtěl.
Jejich obličeje zkameněly.

"Věci vyděděnce, a nemá-li dostatečně rychlé nohy tak i maso,
náleží
klanu," řekla vysoká kudrnatá černoška. Byla to přesně ta
samá, která
mi před třemi dny děkovala za záchranu syna. Japp, stojící
vedle ní,
na okamžik přimhouřil oči, jinak na sobě nedal nic znát.

Rychle dvakrát za sebou jsem stiskl knoflík na klíči. Za zády
se mi
s prásknutím zavřely dveře saladinu.

Rázem na mě mířilo několik desítek hlavní.

"Dost," řekl Guss docela tiše, ale to slovo bylo jako bič.
Zbraně se
neochotně sklonily.

"Slíbil jsem Maxmilia..."

"Je to zrádce! Špion Cizinců! Má stroj plný jídla a užitečných
věcí.
Je navíc tlustý - bude z něj spousta mastného pap-anc-teku!"
To šeptem
vykřikl Takado. I já jako nezasvěcený jsem poznal, že se mu
Gussovo
náčelnictví nelíbí. Podle Takada by byl nejlepší náčelník
právě
Takado, a nejlepší okamžik k převzetí moci právě teď - v
okamžiku, kdy
náčelník mění zažitá pravidla.

Nastalo mrtvé ticho. Guss stál naprosto klidně a upíral pohled
před
špičky svých nohou. Měl jsem pocit, že je slyšet, jak na
okolní pahýly
stromů dopadají paprsky slunce.

Takada náčelníkovo mlčení povzbudilo a pokusil se vše dořešit
naráz,
tak, aby to došlo i těm pomaleji chápajícím: "Guss je slabý!
Dá
cizákovi naši ženu - naše maso," opravil se, "a nechá ho
odejít! Já
bych to nedopustil!"

Lidé kolem Takada a Gusse se začali rozestupovat.

Takado semknul pěsti a postavil se do bojové pozice - vypadalo
to
trochu jako základní postavení nin-jutsu. Dobře jsem si ale
všiml, že
pravou ruku má níž než by měl mít, jen pár centimetrů od pažby
velkého
revolveru.

Chladně jsem zakalkuloval: zastřelením Takada bych mohl získat
nějaké
body. Obzvlášť, když k němu Guss stojí zády a k ničemu se
nemá.

V té chvíli se ale něco stalo. Jako by mi přes zorné pole
přelétla
čmouha.

Takado najednou ležel na zemi, z uší mu tekla krev a čelo měl
promáčklé dovnitř. V té neobvyklé prohlubni vykrojily šikmé
sluneční
paprsky ostrý stín.

Pád Takadova těla zdvihl dva obláčky popele.

"Byl to dobrý bojovník, ale hlupák," řekl Guss, a mnul si
pravou pěst,
"nebyl Afričan, i když tu žil dlouho. Kdysi přišel bojovat za
peníze.
Takoví muži nemají srdce. Bude z něj dobrý pap-anc-tek."
Náčelník se
odmlčel, zadíval se na mne a pokračoval, jako by se nic
nestalo: "Co
nabídneš za Singhaiu, Maxmiliane?"

Zbytek klanu se mu za zády rychle vyrovnal do řady. Takadovu
mrtvolu
odtáhli dozadu.

"Zaručíš mi volný odchod, náčelníku Gussi?" řekl jsem.

"Nepleť si mě s nikým jiným, Pane neviditelného stroje!" řekl
Guss
takovým tónem, že jsem se málem přikrčil. "Jsi svobodný
člověk, sám
sis vybral, i když mne tvá volba mrzí... a nemysli si, že to
říkám
proto, že vím, že se tvůj stroj dokáže bránit sám a že ani
tvůj
Džounas by tě nenechal zemřít. Slova bojovníka jdou vždy ze
srdce.
Jiná nemají smysl. Stejně jako bojovník ztrácí srdce, když
lže."

Ten druhý chtěl zašeptat něco nevhodného. Naštěstí si
vzpomněl, že
tito lidé považují srdce za polovinu člověka.

Mně v té chvíli došlo, co považují za druhou. Trochu se mi
navíc
třásla kolena a vší silou jsem se snažil, aby to nebylo vidět.

"Dobře," řekl jsem a stiskl tlačítko klíče. Dveře saladinu se
otevřely
a já pomalu a důstojně odkráčel.

Jonáš měl nasazeny řidičské brýle a úplně zpocený obličej.
Když jsem
vlezl dovnitř, sundal si je a usmáli jsme se na sebe. Jak jsem
viděl
toho malého kluka s drsňácky uvázaným šátkem mačkajícího v
prstech už
k nerozeznání poničený časopis, pocítil jsem k němu něco, co
jsem
naposledy cítil k dědovi a babičce. Nevím, jak ten cit
pojmenovat.

Když jsem se vrátil na slunce, zase na mne mířily všechny
hlavně
klanu.

"Nejdu bojovat, to je má cena za Singhaiu," řekl jsem co
nejzřetelněji
a nejklidněji.

Hlavně se sklonily.

Guss vážně přikývl: "Souhlasím. Maso za maso - ta zbraň byla
polovinou
tebe samotného." Do natažených paží jsem mu položil kádvojku a
batůžek
se zásobníky. Chtěl jsem mu začít vysvětlovat, jak se s čím
zachází,
ale naštěstí jsem si uvědomil, že tihle lidé mají zbraně v
krvi a že
by to mohl brát jako urážku.

Slunce začalo připalovat a po krku mi stékal pot.

Guss kádvojku potěžkal, přiložil ji k líci, zamířil na blízký
ohořelý
kmen, pohladil palcem pojistku, ale neodjistil. Spustil zbraň
k noze:
"Abdullahu," řekl tiše, aniž otočil hlavu.

Z řady vystoupil vytáhlý, ale sotva třináctiletý chlapec. Bylo
na něm
vidět, jak se vší silou krotí, aby zachoval důstojný pomalý
krok. Aby
stál proti svému náčelníkovi, musel se postavit vedle mě.

Guss mu podal pušku za doprovodu několika zpěvavých slov.
Všiml jsem
si, že většina členů klanu souhlasně přikývla. Když chlapec
zbraň
převzal, všichni třikrát dupli pravou nohou, až se zvedl
prach.
Pochopil jsem, že je to zase nějaký obřad; asi bych ho mohl
pojmenovat
na "pasování bojovníkem". Krátké tiché obřady, na to se
zredukoval
kdysi tak bohatý folklór černého kontinentu.

"Není to pohrdání tvou zbraní," otočil se na mne Guss - asi
jsem se
tvářil dost překvapeně - myslel jsem, že si zbraň nechá sám.
"Vím, že
puška má mnohem větší cenu než maso Singhaiy, ale v
Abdullahových
rukou je na správném místě. Přestože je ještě chlapec - do
této chvíle
byl chlapec," opravil se náčelník, "má neomylné oči."

Pak bylo dlouho ticho.

"Chcete-li, dopravím vás k hranici pralesa," řekl jsem.

Guss přikývl.

Singhaiu, která byla po lécích proti bolesti mimo, jsem do
saladinu
musel odnést sám.

                                 ***

Počkal jsem, až klan zamete stopy.

Takadovu mrtvolu vyvrhli a zabalili do tlusté deky a naložili
ke
kanystrům s vodou a k ostatním potravinám. Potom se zpod
maskovací
plachty na pravém skluzu zvedla ruka a já zařadil `Vpřed`.

"Dávej pozor na cestu, ano?" podal jsem Jonášovi řidičské
brýle. Kvůli
skluzům jsme museli jet obzvlášť pomalu - to bez problémů
zvládal
počítač, ale Jonáš si mohl poslední dobou připadat odstrčený.
Vždy
když jsem mu předtím svěřil dohled nad saladinem, bral to
smrtelně
vážně a znatelně pookřál. Dnes také. Já jsem si na obrazovku
hlavního
monitoru vyvolal Frontového lékaře (tak se jmenuje podstatně
obsažnější vojenská obdoba Domácího lékaře) a nastudoval si
všechno,
co tam bylo o záchraně částí těla, v kterých byl nedostatečný
krevní
oběh. V lékárně saladinu byly podle seznamu veškeré pomůcky
potřebné
k úspěšné léčbě. Proklínal jsem se, že mne to s Frontovým
lékařem
nenapadlo už dávno. Nebo alespoň včera. Ale až do minulého
večera jsem
důvěřoval Francoisovým schopnostem. Čas v podobných případech
hraje
podstatnou roli - vojenští lékaři měli dlouhé zkušenosti
obzvlášť
s rukama a pevně staženými pouty.

Saladin se na nerovnostech naštěstí neotřásal, jen se občas
zavlnil -
sklopil jsem jídelní stůl, četl návody a připravoval lékařské
propriety.

"Tys to udělal naschvál," najednou mne obvinil Ten druhý,
"naschvál
ses nepodíval do počítače, aby ti ji vyměnili za blbou pušku
jako kus
masa! Člověka za pušku!"

"Ta puška zas tak blbá nebyla, nezapomeň," zabručel jsem a
připojil
konektor k jedné z masážních rukavic. "Radši mi pověz, proč už
jsme
tak dlouho nenarazili na žádného Cizince. Od Čadského jezera
jsme jen
pár set kilometrů, a po tom, co je naši přátelé přepadli, by
se to tu
pancéřáky a popelnicemi mělo jen hemžit."

"Asi spoléhají na toho upíra, že je zničí," pokrčil mými
rameny Ten
druhý.

"Možná. Mně na tom připadá zvláštní, že Cizinci toho upíra
vůbec
použili. Kdyby jich poslali deset, věřil bych, že jich mají
dost, nebo
že je tam někde," ukázal jsem prstem ke stropu, "nepotřebují
tak hned.
Že poslali jen jednoho, z toho vyvozuju, že jich zatím mají
jen pár,
anebo velkou spotřebu."

"Anebo ho neposlali - třeba ulítnul za čerstvým masíčkem sám,"
řekl
Ten druhý.

"Na co by jim asi byli vojáci, kteří neposlouchají a létají
si, kam
chtějí, co myslíš?"

"Třeba nějaká výrobní vada... I když, on by jeden upír na celý
klan
docela stačil, na co deset?" nevzdával se Ten druhý.

"Stačil, stačil... Kdyby klan tak nelpěl na tradicích - tím
myslím to
losování - stačila by na jednoho upíra jedna obět. A až by ji
trhal,
jeden dobrý střelec s bazukou. Pak by stačilo posbírat kusy
toho
správného těla a udržovat oheň."

"Oni nevěděli, že na upíry platí oheň. A nemají napalm."

"Museli to vědět - vždyť mi Singhaia, když jsem ji našel,
říkala:
`Oheň, oheň`."

"To se toho upíra vůbec nemuselo týkat. Kdybys půl dne ležel
na
sluníčku, bez vody, bůh ví, co bys říkal ty!" Ten druhý se
zašklebil,
až mne píchlo v nose. Ta zlomenina se nezahojila tak, jak se
měla
zahojit. "Anebo to mohl být prachobyčejný zkušební provoz,
jestli je
technologie výroby upírů z mrtváků dostatečně účinná," dodal.

"To bychom si moc nepolepšili, že jsme ukázali, jak ho zničit.
Ale
zkušební provoz nemá smysl, pokud ho někdo nesleduje, a toho
bychom si
snad všimli. Ale jestli jsme něco přehlédli a jestli upíry
vylepší
v ohnivzdornosti..."

Jak jsem před chvílí mluvil o Singhaie, mimoděk jsem na ni
pohlédl.
Zdálo se mi, že měla pootevřené oči a jak jsem zdvihl zrak, že
je
rychle zavřela.

"Naštěstí nerozumí česky, to by si o tobě mohla myslet, že jsi
blázen," zašeptal Ten druhý.

"Mlč!"

Zvedl jsem hromádku dezinfekcí vonících věcí a vstal. Saladin
se
zhoupl, až jsem se zapotácel. Položil jsem věci na lůžko vedle
Singhaiy, pootevřel kohout na její infuzi a přesvědčil se,
jakou má
teplotu. Plochý teploměr jsem jí na čelo přilepil, než jsme
vyjeli.

"Singhaio?" řekl jsem anglicky, "vím, že nespíš."

Pootevřela oči a měla v nich stále tu nedůvěru. Ale aspoň se
mě
nepokusila zabít. První pokrok nebývá největší, přesto potěší.

"Teď to bude bolet, ale chceš-li, aby ti zůstaly ruce a nohy,
musíš
vydržet."

Neznatelně přikývla.

"Bude to bolet dlouho, prášky proti bolesti ti budu moci dát
až na
noc." Sám jsem nevěděl proč - bylo to tak ale napsané ve
Frontovém
lékaři.

"Cítíš něco?" poklepal jsem ji na hřbet pravé ruky, která
pořád
vypadala nejhůř. Byla divně skvrnitá, studená a po poklepu v
naběhlé
kůži zůstal zřetelný otisk mého ukazováku.

Singhaia zavrtěla hlavou.

"Tak do toho," povzbudil jsem se. Když jsem zdvihal pravou
masážní
rukavici, saladin se naklonil, až jsem málem na Singhaiu
spadl.
Potřebovala by vykoupat, blesklo mi hlavou a rychle jsem se
odtáhl.
Pak jsem si uvědomil, že zápach nejde z ní, ale z té její
proklaté
pravé ruky. Jak se otřáslo bodové světlo nad mou hlavou, všiml
jsem
si, že se jí kolem nehtů lesknou proužky hnisu.

Opatrně jsem naběhlé ruce natřel speciálním gelem a vsunul je
do
rukavic. Vysoké manžety Singhaie sahaly do půli předloktí.
Pečlivě
jsem rukavice stáhl, aby seděly co nejpevněji.

"Neškrtí tě to někde?" zeptal jsem se, když jsem jí na nohy
nasadil
velké papuče s tím samým určením jako rukavice.

Zavrtěla hlavou.

Při manipulacích s rukavicemi a papučemi mi silně vadilo, jak
se mi
Singhaia dívá pod ruce. Tak mi něco občas vyklouzlo z prstů, a
to jsem
se přitom musel tvářit sebejistě, jako že vím, co dělám. `Vaše
chování
a výraz vašeho obličeje musí pacienta přesvědčit, že se
uzdraví`, byla
první věta ve Frontovém lékaři.

"No snažil ses," uštěpačně zašeptal Ten druhý, když jsem
připojoval
hadičky a kabely od masážních návleků k malému hranatému
přístrojku,
který jsem předtím připojil k elektrické síti saladinu. Ozvalo
se
zasyčení a rukavice i papuče se nafoukly.

"Klid, to je v pořádku," přitlačil jsem Singhaiu zpátky k
posteli.
Vypadala v najednou obrovských bílých rukavicích a ještě
větších
botách jako Mickey Mouse. Jenom jsem si nemohl vzpomenout,
jestli ta
slavná myš náhodou neměla boty černé.

"Teď to začne být nepříjemné, musíš to ale vydržet - kdyby to
nešlo,
řekni to hned." Zmáčkl jsem modré tlačítko na ovládací
jednotce
a masážní adaptéry (tak se rukavice a papuče správně jmenují)
se
začaly vlnit.

Singhaia pevně zavřela oči, nic ale neřekla. Musel jsem si jít
sednout
dopředu do křesla, tak strašně začala skřípat zuby.

"Bolest je dobré znamení," neopomněl jsem nahlas zopakovat
závěrečnou
poučku z příslušného oddílu Frontového lékaře.

                                 ***

Když se slunce nachýlilo k západu, dojeli jsme na dohled
hranice
pralesa.

Už dlouho předtím skončilo spáleniště - lépe řečeno
neskončilo, ale
husté křoviny a vysoká tráva ho stačily zakrýt. Polovina
stromů tady
byla alespoň zčásti živá - počítač vybíral směr, aby naše
stopy byly
co nejvíce skryty pod jejich korunami. Tráva by se měla do
čtyřiadvaceti hodin narovnat, tak si to alespoň pamatuji z
ekologické
výchovy na základní škole. I když, tahle tráva je místy přes
metr
a půl vysoká.

Právě jsem se byl podívat na Singhaiu, když saladin zastavil.

"Co se děje?"

Jonáš se vyklonil z křesla, nadzdvihl si řidičské brýle a
ukázal na
můj monitor. V polovině mírného svahu před námi se jedovatě
zelenala
stěna rostlinstva. Deštný prales. Džungle. Začínala, jako by
ji někdo
z ostatního světa vyřízl obrovským nožem.

Obul jsem si boty a otevřel průvlak. Do obličeje mne udeřila
vlna
rozžhaveného vlhkého dusna a košili jsem měl propocenou snad
dřív, než
jsem doskočil na zem. Pod podrážkami mi vlhce mlasklo.

Většina členů klanu už vylezla zpod maskovacích plachet a
protahovala
si ztuhlá těla. Plachty na skluzech zezelenaly, už když jsme
po
poledni najeli na jednolitou plochu trávy. Nejdřív byly trochu
do
žlutozelena, teď byly stejně jedovaté jako džungle. Oblečení
lidí je
rychle dohánělo.

Klan se během minuty rozprostřel kolem saladinu. S úlevou jsem
si
všiml, že hlavně zbraní míří k pralesu. Když chtěli, byli ti
lidé mezi
bodlinatými zelenými keři neviditelní.

"Není to bezpečné místo, ale potřebuji s tebou mluvit,"
najednou se
vedle mě objevil Guss. Když přese mne přehodil svůj maskovací
plášť,
vyděsil jsem se.

"Posaď se," řekl jenom. Sám si sedl rovnou do trávy - nebyl ve
svém
maskovacím kaftanu vidět, stejně jako já pod jeho pláštěm.

Guss mlčel a hleděl mi do očí. Bylo slyšet bzučení much a
šramocení
hmyzu; halas večerní džungle, tak známý z knih, už asi nikdy
neuslyším.

"Přestože ses sám vyloučil z mého klanu, neznamená to, že
nemůžeme být
přáteli," tiše promluvil Guss, "souhlasíš?"

Dal jsem si s odpovědí trochu na čas. Gussův pohled se v
zapadajícím
slunci leskl a s každou vteřinou mého mlčení těžkl a těžkl. V
těch
několika okamžicích jsem přemýšlel, jestli se dá alespoň
předstírat
přátelství k člověku, který raněného druha považuje za kus
jídla.
On asi přemýšlel, jestli má cenu o přátelství mluvit s
člověkem, který
raněného za kus jídla nepovažuje.

"Ano," řekl jsem. "Co ode mne potřebuješ, Gussi?"

"Jsi nezdvořilý, Maxmiliane. Ale máš pravdu, něco potřebuji.
Ne pro
sebe, ale pro nás." To poslední slůvko zdůraznil, aby bylo
jasné, že
nemyslí jen nás dva nebo klan, ale že myslí to, čemu já v
myšlenkách
říkám lidstvo.

"Zamýšlel ses někdy nad tím, jak na Cizince udeřit a vyhnat je
ze
Země, nebo ještě lépe, jak je zničit? I s nestvůrami, které
udělali
z bratrů?" zeptal se. Západ slunce mu rudnul v očích. Vypadalo
to dost
nepříjemně - jako by měl pod černým obočím dva živé plameny.

"Balistické rakety. Možná vodíkové pumy," řekl jsem bez
váhání. Nechci
se chlubit, ale to mne napadlo už tehdy, co jsem zjistil, že
za To
mohou mimozemšťané, a když jsem si ujasnil i ostatní
souvislosti.
Poslední dva dny jsem na bomby a rakety myslel stále častěji,
od doby,
co mi Guss řekl o své rovnici mrtváci=upíři=vojáci. Vedl jsem
o tom
s Tím druhým dlouhý rozhovor a nakonec jsme se shodli, že je
to
nejspíš pravda. A aby nějací parchanti ukradli (ovládli,
zajali,
zmanipulovali - nevím, které slovo je vhodnější - přesné
sloveso
popisující tento jev ještě nebylo vymyšleno), tedy aby vzali
celé
lidstvo a použili ho jako bezduché zabijáky proti...

"Špatně," řekl Guss.

"Prosím?" až jsem se lekl. Trochu jsem se nechal unést
představami
o své chytrosti, důvtipnosti a předvídavosti.

"Ne balistické rakety. Ne vodíkové pumy."

"Proč ne?!"

Guss zvedl oči a rychle zapadající slunce se mu v nich
odrazilo
posledním zábleskem. Tentokrát to vypadalo, jako by mu zpod
obočí
vyrazily dva laserové paprsky. Někdo s romantičtějším duchem
by možná
nalezl případnější přirovnání.

"Termonukleární pumy by Cizince jistě zničily. I se všemi
přebudovanými lidmi. To bylo správně. Ale zničily by i Zemi.
Při
vojenských školeních v Evropě byla radioaktivita jen strašák,
tady
víme, jak hrozná a smrtící je. Navíc," umlčel mne oblíbeným
gestem,
"Cizinci mají paprskové zbraně, které jsou daleko přesnější
a účinnější, než v - jak ty říkáš popelnicích - nebo v
ostatních
strojích. Jejich paprsky nejsou roztřepené jako blesk, ale
rovné
a tenké jako šípy," Guss se odmlčel: "Útočili jsme na jejich
základnu
pomocí raketometů. Od jednoduchých bazuk po samonaváděcí
protiletadlové zbraně. Navíc jsme měli i jeden mnohahlavňový
kobercový
raketomet na pásovém podvozku."

Chvilku mi trvalo, než jsem pochopil, že mluví o úderu na
základnu
Cizinců u Čadského jezera.

"Osobně jsem se nedostal tak blízko, abych přesně viděl, odkud
ty
paprsky létají - byla tma. Předpokládám ale, že tam musí být
nějaká...
hm, nějaká mezihvězdná loď." Vědeckofantastická terminologie
mu nešla
přes rty, zahleděl se na mne a v té chvíli se setmělo -
tropický
soumrak se nezměnil, stále vypadá, jako by někdo slunce vypnul
vypínačem.

"A?" řekl jsem, když Guss mlčel moc dlouho. Mouchy mi lezly po
celém
těle, a do nosu se mi jich pokoušelo nacpat tolik, že jsem se
div
nedusil. Mával jsem si před obličejem cípem maskovací celty,
ale
nebylo to moc platné.

"Ty paprsky zasáhly každou z našich raket. Bez výjimky. Ty
letící
přímo a rychle i ty kopírující terén. Každou, po pár desítkách
metrů,
co vylétla. Pak létající stroje zaútočily na místa, odkud
rakety
startovaly. Boj netrval ani třicet vteřin."

Přestože jsem ho už neviděl, z tónu jeho slov bylo zřetelně
poznat,
jak s ním blesková ztráta čtvrt tisíce lidí otřásla. Dobře
jsem
chápal, že si uvědomuje, že to byla možná poslední
čtvrttisícovka lidí
pohromadě na celém světě.

"Byl to můj klan." V Gussově hlase se při téhle větě ozvala
hluboká,
temná, smrtící hrozba (nevím, jak to popsat lépe než touhle
frází, ale
opravdu jsem z těch slov hrozbu, temnotu a smrt cítil téměř
prýštit).

"Takže rakety ani termonukleární zbraně ne. Co tedy?" odvážil
jsem se
promluvit. Po předchozí Gussově větě jako by i mouchy
prořídly.

"Cizincům radioaktivita vadí. Starý Abdullah se obětoval,
přilákal na
sebe pozornost pancéřového stroje a v transportéru před ním
prchl do
území po Sedmé bombě. V radioaktivní zóně ho Cizinci
nepronásledovali,
ale povolali na něj jedno z těch šípovitých letadel, které ho
zničilo
z výšky."

Za Africké války bylo použito devět atomových pum. Každá
dostala jméno
podle svého pořadí. To jsem se učil ve škole. Že nebudou
použity žádné
další, bylo to jediné, na čem se válčící strany kdy dokázaly
shodnout.
Hlavně proto, že svět už jim žádné další jaderné zbraně
neprodal.

"Neutronové dělostřelecké granáty položené na správná místa a
dálkově
odpálené," řekl Guss, "to je můj plán." Tráva zašustila, jak
si
poposedl.

"Ty jsou tady jen v Jihoafrické republice. A protože je to
daleko,
chceš abych je přivezl já." Byl jsem na sebe pyšný, jak mi to
pálí.

"Tak." Přes neprůhlednou tmu mi fantazie vykreslila Gussovo
obvyklé
rázné přikývnutí.

"Bude to obtížné," řekl jsem.

"Ne tolik, jako pro nás. Když nepřijmeš, budeme se tam muset
vypravit
pěšky."

"To by byl masakr."

"To by byl masakr," přitakal Guss.

Jižní Afrika je jediný stát černého kontinentu, kde se
neválčilo. Od
ostatního světa se oddělila neprostupnými pásy min, pastí
a automatických zabijáků. Jsou to ty nejmodernější, jaké byly
na
světovém trhu s válečným zařízením nabízeny - Jižní Afrika si
je se
svými diamantovými a zlatými doly jako jediná na kontinentu
mohla
dovolit. Samočinná dalekonosná děla s možností střelby
neutronovými
granáty hlídala moře. Nikdo nikdy oficiálně nepřiznal, že
Jižní Afrika
neutronové granáty má, ale když zemi napadla flotila generála
Shamy,
byly bez váhání použity. Nikdo ze Shamových lidí nezůstal
naživu
a nikdo z oficiálních činitelů opět nic neřekl. Jen u pobřeží
Jižní
Afriky trochu stoupla radioaktivita. Nijak nebezpečně, ale
stoupla.
Shama se svou flotilou zmizel před devíti lety a od té doby
nebyla
Jihoafrická republika napadena. Věřím, že i Cizinci tam měli
největší
problémy na celém světě. Automatické protiletadlové zbraně prý
stát
zakrývaly jako deštník, v kterém se otevíraly koridory jen pro
ohlášená letadla - a stále zakrývají. Na Jihoafrickou
republiku prý
nikdy nebyl podniknut letecký útok, poslední námořní před
zmíněnými
devíti lety a pozemní ještě dříve - přitom její bohatství
lákalo
všechny generály a vůdce, co jich na zbytku kontinentu bylo.

A teď po mně Guss chce, abych tam jen tak dojel, naložil pár
neutronových granátů a dovezl je zpět.

"Postupně vyčistíme celou Zemi," přetrhl mi náčelník nit
myšlenek.
"Přeplavíme se do Ameriky, dojdeme až do Číny, neustaneme,
dokud na
Zemi bude jediný Cizinec."

"Anebo o našich činech bude zpívat Dech pouště. A když skončí,
budou
do těch míst létat popelnice na nedělní piknik," řekl jsem.

"Bojovník, který myslí na prohru, je zpoloviny poražený," řekl
Guss.
Trochu mi to připomnělo cynické průpovídky Toho druhého. Ale
náčelník
to myslel smrtelně vážně.

"Zkusím to," řekl jsem.

"Pamatuješ, kde zemřel Takado?"

"Ano."

"První den v každém novém měsíci tam na tebe bude někdo
čekat," podle
zašustění jsem poznal, že Guss vstal. "A buď rychlý,
Maxmiliane, Pane
neviditelného stroje, čas je proti nám."

Připadal jsem si důležitý - vstal jsem a čekal, co Guss řekne
dál.

"Náčelníku? Gussi?" zašeptal jsem po několika okamžicích
ticha. Když
se nic neozvalo, pochopil jsem, že z jeho strany bylo řečeno
vše a že
odešel. Jenom jsem nechápal, jak to dokázal tak tiše.

"Ani se nezeptal na Singhaiu," řekl Ten druhý, když jsem
otevíral
průvlak saladinu.

Tomu jsem se já nedivil.

                                 ***

Nevěděl jsem, proč Guss označil okolí jako nebezpečné a proč
mne
zakryl vlastním maskovacím pláštěm, který mi dokonce nechal,
ale když
tak tiše zmizel, ozval se můj výstražný instinkt. Vlasy na
krku se mi
začaly ježit.

"Dnes pojedeme i v noci," řekl jsem Jonášovi, který se zabýval
rituály
před spaním.

`Proč?` pohlédl na mě a po bradě mu tekla pěna z pasty na
zuby.

"Nevím, znáš ta má tušení... Stopy v trávě po těch skluzech
musí být
z výšky jasně viditelné. Takhle se aspoň trochu ztratíme."
Nasadil
jsem si řidičské brýle; v režimu násobeného světla vypadala
zeleň
džungle opravdu přeřvaně. Přemýšlel jsem, že jsme za celou
dobu
v Africe ani nezahlédli nějaký z šípovitých létajících strojů.
A přece
o jednom Guss před chvílí mluvil.

"I když, v zemi tak našlapané automatickými válečnými stroji
bych
i s takovým letadlem létal jen nerad," ozval se Ten druhý.

Zařadil jsem `Vpřed`.

"Nezapomeň, jak dokáží manévrovat, že mohou létat těsně nad
zemí,
pomaličku, a nezapomeň na to zrychlení," pohladil jsem si
pravé ucho.
Dodnes mne při náhlé změně tlaku zajizvené ušní bubínky bolí.

"Když po tobě začne pálit tisíc hlavní naráz, můžeš manévrovat
jak
chceš," řekl Ten druhý.

"Já si myslím, že pro Cizince by neměl být problém rozkódovat
identifikační signály hlavních válčících stran. Pak by po nich
nestřílelo nic důležitého. Podle mě těch letadel tady na Zemi
mají tak
zatraceně málo, že na tomhle válkou vylidněném, nebezpečném
kontinentu
mají jen jedno."

"Možná," řekl Ten druhý, "i když, jaký problém by byl pár jich
sem
přivolat z Evropy. Byly by tady ani ne za hodinku."

"Omezený dolet?" pokrčil jsem rameny.

"Hmm. Ono je to nakonec jedno. Hlavně, že tady nehrozí
megablesky tak
akutně. Myslíš, že u Čadského jezera je opravdu mezihvězdná
loď?
Zajímalo by mne, co by dělal saladin, kdyby ho trefil nějaký z
těch
paprsků," přeskočil Ten druhý téma.

"Mezihvězdná loď. Je to dost možné. Druhá bude někde v okolí
Říma
a určitě nejedna někde na severu Evropy," objel jsem husté
křoví
a zabočil směrem, kde se mi noční savana zdála sjízdnější. Pak
jsem
musel chvíli couvat a pak jsem řízení předal počítači. Cesta
byla sice
pomalejší, ale mohl jsem si v klidu přemýšlet a povídat s Tím
druhým.

"A co se týká zásahu tím paprskem do saladinu, tak to mne -
abych ti
pravdu řekl - ale vůbec nezajímá. Lépe řečeno, dovedu si to
představit
až moc dobře. Obzvlášť, když tím dokáží zasáhnout letící
raketu.
Zepředu."

"Myslím, že náš pancíř by to vydržel." Z Toho druhého se stává
optimista.

"Já myslím, že ne. Taková mezihvězdná... válečná mezihvězdná
loď musí
mít zbraně, o kterých se nám nesní."

Ten druhý zmlkl - snad mi dal za pravdu. Mne udivilo, jak mi
ta slova
`mezihvězdná loď` už podruhé vyklouzla z pusy. Pár desítek
minut
potom, co jsem se o její pravděpodobné existenci dozvěděl, a
už to
beru jako samozřejmost. Ale když jsem si zvykl na
mimozemšťany...
A nějak se sem dostat museli.

"Jonáši?" nadzdvihl jsem si brýle. Přestože byl po celodenní
jízdě
unavený, statečně seděl na svém místě. Před chvílí vylezl ze
sprchy,
rukávy županu měl na dvakrát ohrnuté a učesané bílé vlasy se
mu vlhce
leskly.

"Prosím tě, pohlídej to ještě chvíli, musím se podívat na ni,"
píchl
jsem palcem přes rameno. Vzal si ode mě řidičské brýle,
nasadil si je
a přizpůsobil si sluchátka. Mikrofon vždy zkroutí jako
preclík.
Kdybych byl němý, asi bych to dělal také.

Singhaia ležela se zavřenýma očima a už ani neskřípala zuby.
Několikrát, jak jsem kolem ní předtím procházel, jsem jí řekl,
že čím
déle masážní adaptéry napoprvé snese, s tím větší
pravděpodobností se
uzdraví.

"Proč ta bolest?" zeptala se mne, když jsem si teď klekl vedle
na
koberec. Oči neotevřela a dýchala velmi rychle a velmi mělce.

"Má to něco společného s regenerací nervových buněk.
Anestetika by
ovlivnila jejich chemismus... Moc se v tom nevyznám. Vydržíš
ještě?"

Nejdřív kývla, že ano. Hned na to, že ne. Obličej měla šedivý
a zpocený. A to v saladinu bylo příjemných čtyřiadvacet.

"Dobře," vypnul jsem řídící jednotku a rukavice a papuče se
přestaly
vlnit a s hlasitým zasyčením splaskly. To jsem poprvé viděl
Singhaiu
uvolněně se usmát.

Stáhl jsem jí všechny čtyři masážní adaptéry - ruce i nohy
měla plné
drobounkých otlačenin od masážních hrotů, které přesně
vypočítanými
pohyby synchronizovanými s pumpováním srdce podporovaly krevní
oběh.

"Nohy budou dobré," řekl jsem radostně. Měla je teplé a když
jsem ji
zalechtal na patách, ucukla. "S rukama budeme pokračovat ještě
zítra,
ale vypadá to taky fajn." Zvedl jsem z polštáře teploměr,
který se jí
potem odmočil z čela.

Než se teplota změřila, Singhaia usnula. S těma rukama jsem
trochu
lhal - pravá se mi vůbec nelíbila. Píchl jsem jí triádu,
natřel oteklé
pruhy po poutech hojivou mastí a vrátil se k řízení. Jonáš
spal
s řidičskými brýlemi na očích, ale počítač už se dávno
vycvičil
v nejobezřetnějšího řidiče, jakého znám. Přenesl jsem Jonáše
na horní
palandu, vysprchoval se, dal nějaké špinavé věci do pračky a
za chvíli
už se ukládal do křesla. Těsně před usnutím mne napadlo, že
jsme nikdo
nevečeřel, a že na to musím dávat pozor.

"Ty jsi tlustý dost," rozplynula se mi v hlavě slova Toho
druhého, ale
to už mohl být jenom sen.

                                 ***

Už včera jsem rozhodl, že prales Středu objedeme vpravo. Po
pobřeží
Atlantiku je cesta relativně sjízdnější, ale hlavně
nenápadnější, než
horami kolem Viktoriina jezera. Budeme sice muset překonat
nějaké
bažiny a pár řek, ale to by neměl být problém.

Po snídani jsem se rozvalil do křesla a nasadil si řidičské
brýle.
Protože jsem v tom křesle spal, nebylo tak pohodlné jako
vždycky.
Vůbec dnešní probuzení bylo trochu divoké - počítač jel celou
noc, tak
mne ubíhající okolí pěkně vyděsilo. Počítač ale držel směr a
všiml
jsem si, že zvládá nerovný terén lépe a lépe - poznalo se to z
toho,
že se zvýšila průměrná rychlost. Natáhl jsem nohy na palubní
desku
a bezduše civěl. Jeli jsme stále na dosah džungle; někdy na
dohled,
někdy ne, podle toho, jak husté byly stromy a křoviska
v `předdžunglí`. Jednou jsme projížděli tak blízko, že mi v
řidičských
brýlích připadalo, že bych se zelené stěny mohl dotknout.
Takhle
zblízka nebyla zeleň tak zelená jako z odstupu, byla místy
divně do
šeda. Nejdřív jsem to skoro nevnímal, možná mne ta barva jen
zašimrala
v podvědomí - pak jsem si ale všiml první pavučiny a jak se mi
zježily
vlasy, už jsem to viděl všechno: džungle byla pavučinami
doslova
opředená. Kde jich byla větší vrstva, tam měla zelená barva
šedší
nádech. Pak jsem, přestože jsme od hradby rostlin jeli téměř
třicet
metrů, uviděl prvního pavouka. Odhadl jsem, že bych jeho tělo
v nejširším místě neobsáhl prsty obou rukou. Už jen z té
představy se
mi udělalo mdlo.

"Ještě že jsem se z klanu vyloučil tak snadno!" zašeptal jsem.
Představil jsem si, co by mi udělali, kdybych při prvním
zamotání do
pavučiny začal ječet. Asi by ze mě bylo už jen pár kilo
mastného
pap-anc-teku. Přikázal jsem počítači, ať se od džungle drží
dál.

Bylo to zbytečné, od té chvíle jsem viděl pavouky všude: v
křovinách
ubíhajících kolem, v trávě, v korunách stromů... ať už tam
nohaté
příšery byly nebo ne. Protože se chýlila doba obědu, radši
jsem si
sundal řidičské brýle a šel se podívat na Singhaiu.

Od rána zase trpěla v masážních adaptérech - měla je jen na
rukou.
Když jsem jí rukavice sundal, ulevilo se jí tak, že si se mnou
dokonce
chvilku odměřeně povídala.

Levá ruka byla podle popisu ve Frontovém lékaři docela dobrá
(zhluboka
jsem si oddychl). Pravá vypadala podstatně hůř, ale už se
objevila
citlivost v dlani a prvních třech prstech. Prsteník a malíček
ale
vypadaly ošklivě.

Singhaia pravou rukavici na zbytek dne vehementně odmítla a
tímto mým
návrhem naše veškeré byť odměřené hovory skončily. Ještě jsem
jí
vnutil pár soust (sušenky s marmeládou), ale mezi dvěma
kousnutími
usnula.

                                 ***

Ráno byly ty dva prsty stále studené a necitlivé. A páchly.
Jinak se
Singhaia dokázala sama posadit, a když si odbyla obvyklé
návaly
slabosti, které zažije každý, kdo dlouho leží, odkulhala se
vysprchovat. Docela mne překvapilo, že umí sprchu ovládat.
Ještě víc
mne překvapilo, když nacpala své oděvy do pračky a rutinovaně
ji
zapnula.

Musím říci, že jí můj obrovský zelený župan sluší a že umyté a
učesané
vlasy z ní udělaly nového člověka. Tak po očku jsem pozoroval
její
vyhublé tmavé tváře - je opravdu hezká. A oni z ní chtěli
udělat
hromádku sušeného blivajzu! Netroufl jsem si odhadnout, kolik
ras má
v rodokmenu, a navíc mi to bylo srdečně jedno. Krásné hluboké
černé
oči, dlouhé řasy, plné rty... radši dost.

Potom se Singhaia dala do jídla a to pro mne byl další šok.

"Nesmíš tolik jíst, bude ti zle!" křižoval jsem se, ale
naprosto mých
slov nedbala. Na člověka, který v životě zažil asi víc hladu,
než si
já dovedu představit, tyhle evropské poučky zřejmě neplatí.
Ale stejně
jsem o ni měl strach, protože snídani připravoval Jonáš, a tak
to byla
obvyklá klihovitá směsice ovesných vloček a sušeného mléka a
strouhané
čokolády, přelitá šťávou z kompotu a jahodovým sirupovým
koncentrátem.
Kolikrát už jsem mu říkal, že dobré jídlo neznamená smíchat
všechny
dobré věci dohromady, ale jemu to asi chutná, a co se týká
prosazování
svých chutí, je neoblomný. Stejně jako v dodržování denních
kuchyňských služeb.

"Dobrý, dobrý, Vajtý," pohladila ho Singhaia po hlavě a
nastavila
misku, aby jí potřetí přidal. Pochopil jsem, že `Vajtý` je
zkomolenina
slova `white`, a že za jméno mohou Jonášovy vlasy. Jak do sebe
štíhlá
dívka může nacpat třetí misku té patlaniny nepochopím nikdy.
Jonáš
chtěl před pohlazením ucuknout, ale tomu nepřehlédnutelnému
holdu
svému "kuchařskému umění" neodolal. Po ponurých obličejích,
jimiž jsem
ho častoval já, mu muselo, že si někdo potřetí přidává,
připadat jako
zázrak.

Všiml jsem si, když ho Singhaia pohladila, že se jí oči stáhly
bolestí.

Měla neobratné prsty a na všechno sahala, jako by to bylo
velmi křehké -
teď se zapomněla.

Bedlivě jsem se na její ruce zahleděl. Otoky už se ztratily a
po
poutech možná nebude mít ani jizvy. Z dlaní a prstů se jí
odlupovaly
cáry odumřelé kůže (asi jako když se spálíte na sluníčku) a na
koberci, jak opatrně (jako po skle) šla ze sprchy, byly stopy
z šupinek a ruliček pokožky, která se jí oloupala z chodidel.
Při její
tmavé pleti mne překvapilo, že ty jemné třásně jsou bílé.

Po snídani se Singhaie začaly klížit oči, beze slova vstala od
stolu,
lehla si do postele a zase spala až do druhého rána.

Každé dvě hodiny jsem jí končetiny natíral mentolovým
lektvarem
a saladin se kolébal na západ.

                                 ***

Další den už Singhaia byla v pořádku.

Mimo těch dvou prstů.

A toho jsem se bál. Ve Frontovém lékaři bylo jednoznačně
napsáno, co
se v takovém případě musí udělat: v případě, že prsty začnou
černat
a nabíhat a že se kolem nehtů objeví žlutý hnis. Přesně stejné
příznaky měla Singhaia na malíku a prsteníku pravé ruky.

Amputace.

Už jen z toho slova na mne šly mrákoty. Na sbírku skalpelů
a elektrickou pilku na kosti v lékárně saladinu mi stačilo
mrknout
a byl jsem po snídani.

Singhaia a Jonáš nerušeně jedli - jim jsem zatím nic neřekl a
za
ohřáté párky z konzervy jsem od Singhaiy dokonce sklidil první
obdivný
pohled.

Když dojedli, poslal jsem Jonáše hlídat cestu a tiše a
soustrastně
Singhaie vysvětlil nezbytné.

"Amputace, ano," odpověděla a nahlas se zeptala, jestli by,
prosím,
nemohla dostat jako zákusek to dobré, co bylo k snídani včera.
Mám
pocit, že tím si Jonáše získala nadosmrti.

Její fatalistické smíření s tím, co život přináší, mne trochu
(trochu
víc) šokovalo. Už jak vzala odtržení od svých lidí a od všeho,
co
znala - a teď ztráta dvou prstů. Jako by to nestálo za řeč.

Ale na druhou stranu, šokovalo mne to jen do té chvíle, než
jsem si
uvědomil, že se už minimálně dvakrát musela smířit s vlastním
snědením. O tom, že jsem ji vyměnil za pušku, věděla; přestože
byla
omámená uklidňujícími prostředky, tu scénu, kdy jsem stál
proti klanu,
si pamatovala. O tom jsme vedli ten krátký zdvořilostní
rozhovor, když
jsem jí naposledy sundával masážní rukavice. Že byl
zdvořilostní, jsem
si dovolil odhadnout z toho, že mi nakonec řekla: `Děkuji.`

Zakázal jsem Singhaie přidat si podruhé vločky.

Operovat by se mělo s prázdným žaludkem; myšleno to je asi
tak, že
prázdný žaludek by měl mít operovaný. V našem případě bylo víc
než
záhodno, aby ho měl prázdný operatér. Tedy já.

Zastavil jsem saladin pod košatou korunou prvního příhodného
stromu
a počítač stabilizoval podvozek tak, že podlaha byla
vodorovně. Pak
jsem přesně podle návodu ve Frontovém lékaři začal připravovat
`improvizované operační stanoviště`. Jonáš nejdřív se zájmem
přihlížel; když pochopil, k čemu se schyluje, zezelenal,
narazil si
sluchátka od diskmana a zmizel ve svém křesle. Dával o sobě
vědět, jen
když horečně obracel stránky komiksu.

Řekl jsem Singhaie, ať se položí na spodní palandu a pravou
ruku
natáhne nad koberec. Pak jsem pomocí bedýnky s náboji a
několika
chirurgických roušek vytvořil `sterilní operační pole`.
Bedýnku jsem
podložil dvěma baleními pomerančového džusu.

Potřetí jsem si přečetl přesný postup operace - počítač na
monitoru
zdůrazňoval důležité body podtržením červenou čarou. Pak jsem
si
zastrčil do ucha sluchátko - počítač mne bude před každým
krokem
přesně instruovat a v případě problémů mne zahrne
alternativními
postupy a radami. Frontový lékař je prý natolik kvalitní
expertní
systém, že by podle něj mohl po jednom nácviku na mrtvole
provést
transplantaci srdce i amatér.

Já tedy rozhodně ne.

Nainstaloval jsem nad Singhainu ruku dvě bodová světla,
narafičil
roušky, že byla vidět jen dlaň s prsty, a rozložil si na
sterilní
podložku všechny nástroje, které počítač na podobnou operaci
považuje
za nutné. Pak jsem si uvázal bílou zástěru ze sterilního
vláknitého
papíru, na hlavu sterilní čepec, a sterilní roušku přes ústa.
V té
chvíli se Singhaia začala tvářit znepokojeně.

"Jenom ty dva prsty?" ujistila se, když jsem si myl ruce.

"Ano," zachraplal jsem. Singhaia se uvolnila.

Sterilním ručníkem na jedno použití jsem si pečlivě vysušil
dlaně
a navlékl si jemné gumové rukavice. Podle pokynů Frontového
lékaře mi
přitom měl někdo pomáhat a pořadí oblékání mělo být také jiné,
ale
z Jonáše nyní existovalo jen pištění sluchátek a šustění
ohmataného
časopisu.

Pak jsem si kleknul k operačnímu poli. V bílém, oslnivě
nasvětleném
kruhu se Singhainy mrtvé oteklé prsty mastně leskly. Už
předtím jsem
jí sundal náplasti kolem nehtů a hnis dělal na savé bílé
podložce
nažloutlá kolečka.

Podíval jsem se na skalpel, na zahnuté chirurgické jehly,
pilku,
a musel jsem si jít pro dva prášky proti nevolnosti. Pro
jistotu jsem
si vzal ještě třetí a dýchal jsem opatrně a zhluboka.

Když prášky zabraly, převlékl jsem si rukavice a vrátil se k
`ruce
v operačním poli` - přesně tak to bylo ve Frontovém lékaři:
`Po dobu
operace si operovaného člověka zredukujeme jen na nemocnou
část mezi
rouškami a stále si opakujeme, že mu pomáháme.` Že mu
pomáháme, že mu
pomáháme, že mu pomáháme, stále jsem si opakoval. To je poučka
pro
naprosté nelékaře, okolnostmi dohnané k nečekaným lékařským
výkonům.

Takovéto lehké operace se dělají jen s lokálním umrtvením. Pro
amputaci prstů stačí tři injekce do přesně popsaných míst.
Slova
`lehká operace` úporně používal Frontový lékař. Já ne.

Už jen ty tři injekce do Singhainy dlaně mne stály většinu
sil.
Přestože jsem (přesně podle návodu) Singhaie podložil hlavu
polštářem,
aby ji to nutilo dívat se na druhou stranu, než je operační
pole,
a navíc jí zakryl oči papírovým ubrouskem, když jsem začal
s injekcemi, ubrousek si nadzdvihla a zvědavě pokukovala, co
to dělám.

Z mých slov: "Teď to trochu píchne," která podle Frontového
lékaře
měla znít autoritativně a uklidňujícně, bylo asi slyšet
všechno, jen
ty zmíněné dvě vlastnosti ne. Ani jsem neměl sílu Singhaiu
zakřiknout,
ať otočí hlavu zpátky ke stěně a ať si ubrousek vrátí na oči.

Když jsem vbodl poslední injekci (muselo to být dost přesné a
nešlo to
dělat se zavřenýma očima), osušila mi tím ubrouskem čelo a
něco
povzbudivě zabručela. Místo abych se rozčílil, byl jsem jí za
to
vděčný.

Začal jsem malíčkem.

Nejhorší okamžik na celé operaci byl jen jeden - celá operace.
Několik
jich ale bylo úplně příšerných: Když jsem zvládl naříznutí
kůže
a svaloviny (v kůži se musí vyříznout taková jakási chlopeň,
která se
pak přišije přes pahýl), poprvé mi pod skalpelem zaskřípala
kost.

To jsem poprvé málem omdlel.

Podruhé, když jsem malíček musel vysadit z kloubu.

Potřetí, když jsem z dlaňové části ruky odstraňoval
nekrotickou tkáň.
Navíc to strašně smrdělo.

Nebýt Singhaiy, nedokázal bych to. Pravidelně mi otírala pot z
čela,
povzbudivě se usmívala a občas řekla něco jako: "Drž se,
Maxmiliane."
a "To bude dobrý, uvidíš."

Prsteník už byl lepší.

I když, jak se to vezme. Zjistil jsem, že jeho první článek by
se dal
z poloviny zachránit. Maso bylo prokrvené a po konzultaci s
Frontovým
lékařem, týkající se různých odstínů poškozených tkání, jsme
se
shodli, že by se mělo vzpamatovat. Takže jsem musel přikročit
k amputaci v polovině článku. Když jsem uslyšel zaječení
kotoučové
pilky, s láskou jsem začal vzpomínat na to krásné a jednoduché
lupnutí, s nímž se rozpojil kloub malíčku.

Nasadil jsem si brýle proti štěpinkám, obložil prst tampóny a
když se
pilka kvílivě zařízla do obnažené kosti a přes blatníček mi do
obličeje stříkla krev, myslím, že jsem byl na okamžik mimo.
Asi to
dořízl Ten druhý, protože, když jsem zas vnímal, prst ležel na
zakrvácené roušce docela sám. To je vůbec nejhroznější pohled.

Zabrušování okrajů kosti a vytahování štěpinek z masa
(pinzetou) už
byla jen "zábava". Hlavně když není slyšet ta příšerná pilka.

Samozřejmě, zlatým hřebem všeho bylo závěrečné šití kůže. Musí
se
podle tvaru pahýlů zformovat do co nejpřirozenějších jizev
(přesně
podle návodu Frontového lékaře). To protlačování ostrého hrotu
s nití
mne duševně rozvrátilo. Navíc to vůbec nešlo - kůže byla jako
gumová
a napínala se, jako když chcete něčím tupým propíchnout
balónek.
Nevím, kdo to šil od druhého stehu, ale přestože to byly moje
ruce, já
ani Ten druhý jsme to nebyli. Přes silácké průpovídky před
operací mám
takový pocit, že při tom šití Ten druhý poprvé, co ho znám,
omdlel.
Asi máme společného víc, než se mi kdy zdálo.

Pak jsem najednou stál za saladinem, do zpocených tváří mne
pálil
horký vzduch, čelem jsem se opíral o hrubou kůru stromu
a neovladatelně jsem zvracel. Když to přešlo, strhal jsem ze
sebe
zakrvácený chirurgický oděv, vyhoupl se do stroje a bez
jediného
pohledu na Singhaiu rádoby rázným krokem došel k lednici.
Nevím, proč
jsem tam tu lahev Johnnieho Walkera v Itálii dal. Teď jsem si
za to
byl nesmrtelně vděčný.

Byl to první a jediný panák od chaty po strýci Damiánovi.

Byl to nejlepší a největší panák v mém životě.

S údivem jsem zjistil, že jsem na jeden lok vypil půl
půllitrové
lahve. Spolu s prázdným žaludkem, stresem a prášky proti
nevolnosti
fungoval jako kladivo.

Jak jsem se skládal k zemi, říkal jsem si, že příjemnější
zážitek mne
už dlouho nepotkal.

                                 ***

Probral jsem se na koberci. Měl jsem pod hlavou polštář a byl
jsem
pečlivě přikrytý dekou.

Pooperační péče probíhala tak, že se Singhaia starala o mě a
tvářila
se sice vděčně, ale trochu pohrdavě. Po té whisky a prášcích
mi bylo
strašně zle.

Do večera se situace obrátila. Singhaia na sobě nedala nic
znát, ale
v obličeji zase zešedla a musela si lehnout. Milostivě jsem jí
přenechal spodní postel, na kterou jsem se v jedné ze
siláckých
chvilek kolem poledne přesunul, a vrátil se na svůj koberec.

Není přesné říci, že se situace obrátila - bylo nám zle oběma.

Jonáš se tvářil vyděšeně. Bylo mi tak špatně, že jsem se
nemohl ani
postavit a asi jsem podle toho i vypadal. Tak jsem jen
zašeptal, ať
jede dál a na noc zastaví někde pod stromy. Jonáš kývl, a pak
jsem asi
usnul.

                                 ***

"Tak jak se cítíš?" řekl ráno Ten druhý.

Cítil jsem se odpočatě a měl jsem dokonce i něco jako hlad.
Zato
Singhaia nevypadala dobře, opravdu ne.

"Sakra! Sakra sakra sakra!!!" začal jsem horečně tahat věci z
lékárny.
Zapomněl jsem jí včera dát triádu. Když jsem ty tři injekce
vbodl,
veškerý hlad mne přešel. Budu to muset dělat každé ráno ještě
deset
dalších dnů. Třetí den bude navíc zpestřen vyndáváním stehů.

"To se moc nenajíš," poznamenal Ten druhý.

                                 ***

Shodil jsem za těch deset dnů šest kilo a začala se u mne
projevovat
obvyklá ponorková nemoc. Vší silou jsem se snažil ovládat.
Nebo aspoň
nevrčet a nekousat.

                                 ***

"Musíš si to pořád prohlížet?!" utrhl jsem se na Singhaiu u
oběda.
Neuvěřitelné, ale jizvy po mé operaci si prohlíží zálibně.

"Jizvy jsou pamětí boje," řekla, "každý válečník je na ně
pyšný. I ty
bys měl být," ukázala na můj obličej.

Ráno jsem si ostříhal vlasy a ostříhal jsem i Jonáše. Singhaia
se na
to dívala z postele - měl jsem pocit, že už jí toho zase tolik
není,
a že se jí jenom zalíbilo lenošit. Poprvé v životě mohla celé
dny
ležet a jídlo jí nosil Jonáš pod nos.

Protože to byl už jedenáctý den po amputaci, právě před tímto
obědem
jsem řekl: "Dnes vstaneš, je to potřeba. Říká to i počítač,"
dodal
jsem svým slovům patřičnou váhu.

"Tvé jizvy znamenají mnoho bojů," pohladila mne najednou po
čele. Když
ho nepřekrývala ofina, byly na něm zřetelné stopy po
spáleninách.
"Líbí se mi."

Málem jsem si ukousl jazyk.

                                 ***

Odpoledne jsem hlídal u řízení a potajmu studoval svůj obličej
v malém
zrcátku. Přemýšlel jsem, co může být na jizvách k líbení:
zarůžovělé
stopy po popáleninách, bílé jizvičky po střepinách, křivý nos.
Zatlačil jsem si na jeho špičku; na okamžik se narovnal, ale
za tu
bolest to nestálo.

"Křivý nos tě krášlí!" zachechtal se Ten druhý.

"Je to i tvůj ksicht!" utrhl jsem se na něj polohlasně. Kolem
ramen se
mi najednou obtočily tmavé ruce.

"Mluvíš se svým dobrým duchem? V mém starém kmeni byl bojový
kouzelník, který měl dva duchy, kteří s námi chodili do
bitev."

"No, to ne, ani tak ne, to je, je to..." najednou jsem vůbec
nevěděl,
co mám říci. "Nevím, jestli je to zrovna dobrý duch,"
vzpamatoval jsem
se. Singhaia se vyhoupla na tunel mezi sedadly, otočila se,
opřela se
mi loktem o rameno a sklouzla mi do klína: "Vyprávěj mi o svém
dobrém
duchovi. Je to nějaký tvůj mrtvý předek?"

Nesnáším, když se mne někdo dotýká. Ale ze Singhaina sezení na
mém
klíně mi začínalo bubnovat v uších. Souvislé věty už mne zase
nenapadaly.

"Není to duch," řekl jsem úsečně a zahleděl se na monitor.
Singhaia se
zavrtěla a usadila pohodlněji: "Je to duch, mluvíš s ním. Jsme
teď
jeden kmen, musím znát všechny jeho členy." Protáhla se a
začala mi
kroutit knoflíkem u košile.

"Opravdu to není duch... nevím... nevím, kdo to je. Žije se
mnou tady
uvnitř," poklepal jsem si na spánek. Ani mi nepřišlo, že by to
mohlo
působit poněkud dvojsmyslně. Ale přemýšlel jsem v té chvíli o
úplně
jiných věcech, než jestli je Ten druhý duch nebo ne. Jestli
jsem vůbec
přemýšlel. Singhaia se před chvílí sprchovala a měla na sobě
jen můj
župan. Zdálo se mi, že její tělo přes froté látku sálá jako
teplomet.

"Jak se jmenuje?!" Musela tu otázku zopakovat dvakrát, než
jsem
zareagoval.

"Jmenuje se Ten druhý," jméno jsem řekl česky.

"Téndruchy? Znamená to něco?"

"Anglicky by to asi bylo The Second."

"The Second. To je dobře, že máme svého dobrého ducha,
který ti radí, Maxmiliane. Od čeho máš tuhle jizvu?" nečekaně
změnila
téma a pomalu mi přejela prsty po tváři.

"Hmm, jizvu? Jizvu? Nevím," snažil jsem se myslet na něco
jiného, než
jak elektrizující to pohlazení bylo. I když tam, kde jsem
cítil dotek
jejích prstů, bych žádnou jizvu mít neměl.

Ale byl to jenom starý trik:

"To já ti ukážu jizvy!" nenechala mne pomalu doříci poslední
slovo,
"útočila jsem jednou s granátem na automatický kulomet a
dívej, co mi
to udělalo," trochu si rozhrnula župan.

A skutečně, na vnitřní straně levého stehna měla světlý
proužek po
kulce. Najednou jsem začal vidět červeně a v uších mi začalo
bubnovat
opravdu hlasitě.

"Nepůjdeme si lehnout?" řekla Singhaia a měla trochu chraptivý
hlas.

"Je ještě světlo a Jonáš je vzhůru a neměli bychom
zastavovat...,"
začal žvanit můj smysl pro povinnost, když už jsem já i se
Singhaiou
v náručí vstával.

"Džounas?" otočila Singhaia hlavu, "budeš dávat chvíli pozor
na cestu
sám?" Jonášova na ježka ostříhaná hlava se vyklonila z
vedlejšího
křesla a dvakrát přikývla. Když zahlédl Singhainu jizvu na
stehně, oči
mu div nevypadly.

"A pusť si nějakou hudbu do sluchátek. Hlasitě." rozkázal
jsem.

                                 ***

Když jsem se vrátil do křesla, cítil jsem se lehce jako
obláček
a nějaká ponorková nemoc mi ani nepřišla na mysl.

                                 ***

Za necelých čtrnáct dní jsme dojeli k Atlantiku a dostali se
do pásma
dešťů. Svět se změnil na vodu nahoře, vodu po stranách a vodu
dole;
dole ještě mlaskalo bezedné červené bláto. Bylo jednodušší
vjet do
oceánu a plout - zpátky na břeh nás po pár dnech vyhnaly miny
- bylo
jich tolik, že se jim počítač nedokázal bezpečně vyhýbat. Pak
jsme
zase jeli a jeli a jeli, až období dešťů skončilo.

To už jsme byli na cestě do Jižní Afriky skoro čtyři měsíce a
mimo
těch podmořských min jsme nenarazili na nic nepřátelského. S
prvním
dnem bez deště nastala dokonalá selanka. Bláto vysychalo
takřka před
očima, a tak bylo možné za den urazit víc než těch poslední
dobou
běžných šest až deset kilometrů. Kdo neviděl africké rozmočené
červené
jíly, ten neví, co je bláto.

Ten první den, kdy deště přestaly (zatím nepršelo jenom
dopoledne)
jsem začal opravovat vulcan. Za tři dny (každý z nich nepršelo
déle
a déle) jsem to měl hotové. Upírem zkroucené uložení sice
nebylo jako
nové, ale znervózňující červená kontrolka na palubní desce
zhasla.

Za týden deště ustaly úplně, a pak jsme za čtyři dny ujeli
víc, než za
poslední měsíc. Na vlhkých cestách se neprášilo, tak jsem se
chopil
řízení a začal to švihat. Stále častěji se mi vracela Gussova
slova,
že `čas je proti nám`. Cizinci tady jednou svou práci dokončí,
a pak
i s lidmi přeměněnými v otrocké vojáky odletí. A pak, napadlo
mne, je
docela možné, že na nevinnou Zemi podniknou jejich nepřátelé
protiúder. To by byl opravdu hořký konec jednoho malého
obydleného
světa. Jen jsem doufal, že Cizincům deště znepříjemnily život
stejně
jako nám. Živě jsem si představoval, jak se mezihvězdné lodi
propadají
do bahna... I když, oni s tou jejich antigravitací asi podobné
potíže
nemají.

                                 ***

"To je Kalahari," řekl jsem. Před špicí saladinu se
rozprostírala
nekonečná, vyprahlá, rudohnědá kamenitá, pahorkovitá pustina.
Vítr po ní hnal
šlahouny písku.

Poslední osamocený trs sluncem spáleného křoví jsme nechali za
zádí už
kolem poledne. Teplota vzduchu byla šedesát šest stupňů Celsia
- potil
jsem se už jen z pohledu na monitor.

"Kraj smrti," řekla Singhaia, "nikomu se Kalahari nepodařilo
překonat
posledních padesát let." Tuhle větu mi během posledního týdne
opakovala snad po sto padesáté šesté. A to jsem jí stejně
tolikrát
vysvětloval, že nikdy nikdo neměl na překonání pouště takový
stroj,
jako je náš saladin.

"Vím, že to musíme zkusit," vždy takovou diskusi uzavírala,
ale bylo
na ní vidět, že v úspěch nevěří. "Kraj, kde vládne slunce,
železní
bojovníci a duše nepohřbených mrtvých," dnes, tváří v tvář
nejobávanějšímu území na planetě, si závěr proslovu zpestřila.

"Kdyby ses místo těch řečí radši naučila něco pořádného
uvařit!" utrhl
jsem se na ni. Zatím co já jsem se díval na monitor a potil se
a zároveň mi z Kalahari běhal mráz po zádech, ona vedla ty své
proslovy a připravovala oběd. Při Singhainých jídlech jsem s
láskou
vzpomínal na Jonášovy experimenty. I když ona asi také,
protože se
v nich zhlédla a tvůrčím způsobem je rozvinula. Oni dva si v
jídle
vůbec notují. Singhaia, ačkoli většinu potravin viděla poprvé
v životě, projevovala fantazii až nezdravou. Zjistil jsem už
dávno, že
Jonášovi chutná vše, na čem je strouhaná čokoláda. Singhaia
bohužel
taky. Včera jsem ji musel zadržet, aby ji nenastrouhala na
ledvinkový
guláš z konzervy. Navíc jídla z konzervy podává zásadně
studená - je
to prý nejzdravější, protože druhé ohřátí by zničilo i ty
zbytky
vitamínů, které v jídle zůstaly po ohřátí při konzervaci.
`Starý
kmenový recept,` odbývala mé námitky stejně tvrdošíjně, jako
se ujala
vaření - `tradiční ženské práce`. To když zjistila, že já jsem
jako
kuchař `neschopný` a že Jonáš při vaření `nesnesitelně
plýtvá`. Ona má
tendenci krájet do jídla i obaly, pokud jsou papírové a
dostatečně
barevné.

`Je jedno jestli v kmeni vaří žena nebo muž. Vaří vždy ten,
kdo
z nejméně potravin udělá nejvíce jídla. Je to po náčelníkovi,
hledači
vody a ranhojičovi ten nejdůležitější.` To když říkala, slyšel
jsem ji
poprvé mluvit zvýšeným hlasem. Byla mými řečmi, popírajícími
její
`tradiční` kuchařskou výchovu tak nazlobená, až zadrhávala.

Singhaino vaření ale má i výhody: zase je ze mne štíhlý kluk
a přestože jsme tři, zásoby potravin ubývají, jako když jsme
byli dva.
Singhaia, jen co se uzdravila, přestala s přejídáním a jí tak
málo, až
o ni mívám strach. Přesto se její tělo půvabně zaoblilo.

Studené ledvinky chutnají po plechu. Postrouhané čokoládou, to
bych
asi nesnesl.

Dnes byla zase nějaká jiná nepopsatelná patlamina - v duchu
jsem si to
překřtil na `kapalinu s neidentifikovatelnými plovoucími
předměty`.
Posadil jsem se ke stolu a vrhal kolem sebe ponuré pohledy.
Asi mne na
tom nejvíc štvalo, že jim dvěma to chutná. Ostentativně jsem
přivoněl,
práskl lžící a šel řídit. V duchu jsem se nafoukl, že jsem
alespoň
ukázal, kdo je tady pán. Pak jsem za zády uslyšel nějaké
podezřelé
zvuky - ti dva syčáci se smáli.

Zařadil jsem `Vpřed` a zadupl plyn do podlahy.

S nemalým zadostiučiněním jsem poslouchal, jak chytají talíře
a uhýbají před šplouchanci "jídla".

                                 ***

Za několik dnů, také kolem oběda, jsem na plný plyn vjel do
pasti.

Nenápadný kopeček vlevo se otevřel jako gigantický květ a
dvouhlavňový
automatický raketomet začal chrlit smrt.

Za ty měsíce, kdy na nás nikdo neútočil a kdy jsme z nepřátel
zahlédli
jen pár mrtváků, jsem propadl klamnému pocitu klidu a bezpečí.
Bral
jsem cestu do Jihoafrické republiky jen jako místy poněkud
nepříjemný
výlet.

Proto teď, místo abych něco dělal, překvapeně jsem sledoval,
jak se
kopeček otvírá a jak se na nás raketomet zaměřuje. Vítr z něj
strhával dlouhou vlečku písku - vypadalo to opravdu pěkně. Ty
rakety
už ne.

"Bacha!" zaječel jsem. Nechápu jak, ale ten raketomet přesně
věděl,
kde jsme.

Pak nás zasáhla první raketa. Pak druhá, třetí...

Saladin se otřásal a řízení se mi škubalo v rukou jako klubko
hadů.
Raketa po raketě šla do levých kol.

"Forsáž!" znovu jsem zaječel a v okamžiku, kdy jsem si
vzpomněl, že
jsem zakázal našim obranným systémům samostatnou palbu, se
někde
vpravo otevřel druhý pahorek a druhý raketomet nás sevřel do
kleští.
Tedy asi to byl raketomet. V gejzírech písku nebylo nic vidět.

"Pal! Pal! Pal!!!" Ječel jsem zbytečně - už po prvním výkřiku
naše
zbraně sršely ocelí. Koutkem vědomí, který se nezabýval snahou
udržet
zběsile se otřásající saladin v přímém směru, mi kmitla radost
nad
tím, že jsem spravil vulcan.

Přes naši divokou palbu počet ran do saladinu neklesal a na
palubní
desce se rozsvěcely další a další oranžové i červené
kontrolky. Uvnitř
se všechno třáslo a po každém zásahu vylétly ze spár a škvír
obláčky
prachu. Ostře jsem zatočil do leva a koutkem oka jsem
postřehl, jak se
Jonáš pokouší dostat do svého křesla.

Tou zatáčkou jsem vjel do cesty ještě něčemu horšímu, než jsou
jen
rakety. Dva příšerné údery Jonáše srazily na bok a z nosu mu
vytryskl
proud krve. Cítil jsem, že saladin jede jen po pravých kolech.

Přesto jsem dupl na plyn.

Protože jsem stále jel v režimu forsáže, divoká akcelerace mne
zarazila do sedadla a Jonáš odlétl někam dozadu. Prudká
zatáčka vlevo,
ještě prudší vpravo a vyjeli jsme z oblaků zvířeného písku.
Vítr ho
hnal na jih.

Zjistil jsem, že jedeme přímo proti dalšímu raketometu a čtyři
rakety
jako by mi letěly do očí. Tři vychýlil počítač radlicí, čtvrtá
podklouzla a vybuchla pod ní. Bylo to, jako by mne někdo
zasáhl
beranidlem. Jak mne rána vymrštila do pásů, měl jsem pocit, že
slyším
skřípání vlastních kostí.

Jonáš se těsně před výbuchem stačil dostat do křesla - bohužel
se
nestačil připoutat. Náraz ho vystřelil proti palubní desce a
po
monitorech bylo najednou plno krve.

Vzápětí se neovladatelný saladin zaryl do pahorku s
raketometem.
Zpomalení bylo ještě horší než předchozí zásah.

Jonáš naštěstí sklouzl pod sedadlo, takže druhou ránu hlavou
do
monitorů neabsolvoval.

V uchycení mých pásů vybuchly napínací nálože, vlastní
zkřížené ruce
mne bacily přes obličej a všechny špatně upevněné věci bušily
kolem
jako meteorický déšť. Utržená pračka narazila do opěradla mého
sedadla
a po zakrvácených monitorech se rozcákl špláchanec vody.

Saladin v obrovitém výtrysku písku prolétl pahorkem a vzduchem
rotovaly kusy rozdrceného raketometu. Najednou jsem před sebou
měl
ničím nezastřený výhled na poušť.

Vpravo byly nějaké skály, táhlo se k nim mělké vádí a kolmo na
vítr na
nás letělo hejno malých tmavých disků. Těsně nad zemí.

"Pááál!!!" Už zase jsem ječel.

Před a mezi disky začaly vybuchovat tříštivé náboje z děla.
Střely
z vulcanu přesně kopírovaly jejich let a písek šlehaný do
výšky
vypadal jako nějaké dynamické umělecké dílo - střely bohužel
dopadaly
asi dvacet metrů vlevo. Že jsem měl vulcan po opravě uložení
zastřílet, mne napadlo teprve nyní.

Těm malým diskům se říká `skupinová vibrační samonaváděcí
mina`,
v tankistickém žargonu gruppenmina. Naštěstí mají dolet jen
sto metrů,
jinak by veškerá pancéřová vozidla přestala mít smysl. Jako
starý
tankista vím, že skupinová mina dokáže rozervat na kusy (ne
větší než
lidská hlava) i těžký tank.

My jsme od místa jejich vzletu byli mnohem méně než sto metrů.

Pak kanón konečně jeden disk zasáhl a ten svým výbuchem
rozmetal
i ostatní. Asi tak čtyřicet metrů od nás.

Dvojitá tlaková vlna nás roztočila jako vrtuli a monitory
dostaly
další dávku krve - tentokrát z mého nosu.

Přestože jsem měl plné ruce volantu, konečně se mi podařilo
navléci si
řidičské brýle - ohlédl jsem se, a tam, kde vybuchla skupinová
mina,
byl kráter snad třicet metrů v průměru.

Poušť kolem rozkvetla dopady střepin.

Přeskočil jsem nízkou dunu, projel vádí, zakličkoval mezi
skalami,
projel kolem obrovské duny a po levé straně se mihla hluboká
strž plná
rezavých vraků - nebyli jsme první, kdo chtěl projet tímhle
"klidným"
místem.

Nad saladinem prolétly dvě rakety a neškodně explodovaly
daleko před
námi. Pak další dvě - stále jsem tiskl plyn k podlaze a
uvolněně věci
vydávaly neuvěřitelný rachot.

"Jonáši?! Singhaio?!" Jak saladin najel na další dunu, málem
jsem si
ukousl jazyk. Přesyp nás vykopl do výšky a ve vzduchu
rachocení věcí
ustalo.

Žádnou odpověď jsem nedostal.

                                 ***

Těsně po dopadu nás zezadu zasáhla druhá gruppenmina.
Startovala
z duny, co jsme ji právě přeskočili, a tak proti ní nebylo
obrany.

Blesky explozí, zatmělo se mi před očima a svět zmizel v
kotrmelcích
a vírech písku.

                                 ***

Probral jsem se, ještě než se saladin úplně zastavil. V hlavě
se mi
motalo, jaká to musí být síla, aby roztočila třísettunový
kolos jako
auto v akčním filmu, a zároveň, jaký to musí být pancíř, aby
lidé
uvnitř přežili. Co jsem si pamatoval, šli jsme třikrát přes
radlici
a snad šestkrát bokem.

Vytřel jsem si z očí krev a přehlédl monitory. Řidičské brýle
byly
pryč. Saladin stál šikmo, ale na kolech, zabořený hluboko v
závětrné
části velké duny. Na červené kontrolky pod monitory jsem se
radši
nedíval - ani na to nebyl čas. Tichem, v kterém bylo slyšet
jenom
nějaké sténání zevnitř saladinu a svištění větru zvenčí, se
ozvalo
takové ošklivé pískavé skřípání a zesilovalo se. Zdálo se, že
počítač
funguje - stále reguloval vnější zvuk na přijatelnou úroveň.
Ale místo
aby určil směr, odkud se skřípání blíží, mlčel.

"Informace!"

"Pozemní cíl na devíti hodinách," odpověděl stroj. Měl jsem
pocit, že
tak jakoby neochotně a že mechanický hlas divně zadrhává.

"Zobrazit!"

Na levém monitoru se objevil pohled ve směru `devět hodin`.

Nejdřív byla vidět jen nejbližší duna.

Pak nad ní začala růst příšera.

                                 ***

Byl to automatický tank. Ale rozměrů, o jakých jsem nikdy ani
neslyšel. Radlici měl širokou, jako my jsme byli dlouzí a po
stranách
obludné věže zely výmetnice raketometů o průměru, jaký mají
snad jen
mezikontinentální balistické střely. Aspoň mi to tak
připadalo, jak na
nás mířil. Když se zhoupl přes vrcholek duny, písek se
rozstříkl
a poušť se otřásla. Tank měl pásy široké kolem čtyř metrů a
vypadal
jako gigantický ocelový ďábel.

Ujel bych.

Samozřejmě, že ano. Pokud by saladin nebyl zabořený v duně, že
kola
skoro nebyla vidět - kdyby už tak nebyla neviditelná. Dupal
jsem na
plyn, řadil `Vpřed`, `Vzad`, pokoušel se vzepřít radlicí, ale
saladin
poprvé za své existence beznadějně zapadl.

Kolos se pomalu a neodvratně blížil.

"Duch pouště," ozvalo se mi za zády. Singhaia měla na tváři
škrábance,
ve vlasech zbytky nějakého jídla a v očích divný pohled.
Strach to
nebyl; spíš přemýšlela, jak ocelovou obludu zničit. Podle mne
to
nešlo: Ten stroj vypadal, jako by dokázal projet věčností
napříč
a ještě se vrátit.

Obrovský tank zastavil patnáct metrů od nás a pomalu pootočil
věž.
Černé otvory raketometů se zdají opravdu mnohem, mnohem větší,
když na
vás míří. Ještě zvedl radlici, aby vychýlil tlakové vlny.

"Drž se!" zařval jsem na Singhaiu a pak už do saladinu
narazilo
nadzvukové peklo.

Ještě mi blesklo hlavou, že kdybych se hloupě nepokoušel vyjet
a saladin se nehýbal a vypadal jako zničený, že supertank by
na nás
raketami neplýtval. Pak mi blesklo, jaký je to paradox, že nás
ve
světě bez lidí stejně dostal člověk; nebo lépe řečeno jeho zlá
vůle
zakletá v tunách bezduchého kovu. Nakonec mi blesklo, jak o
nás
všechny ty zatracené automaty sakra vědí. Pak se setmělo.

                                 ***

Na okamžik mne probral pocit, jako by mne někdo hodil do
míchačky na
beton. S takovým pocitem nikdo při vědomí nevydrží dlouho.
Pak, nevím
za jakou dobu, pocit kratičkého volného pádu.

                                 ***

Potřetí jsem se probral sám od sebe a už mi to vydrželo. V
puse jsem
cítil odpornou pachuť žluči smíchané s krví, rty jsem měl
oteklé,
a když jsem si jazykem osahal zuby, všechny přední se viklaly.
Obličej
jsem měl pokrytý svíravou popraskávající vrstvou a vypočítávat
všechny
bolesti šířící se mým tělem nemá smysl.

Svítilo modré nouzové osvětlení a nefungovala klimatizace.

Visel jsem v bezpečnostních pásech a po krku mi tekl pot.
Přestože
jsem měl oči otevřené už chvíli, teprve nyní jsem mimo toho
světla
začínal vidět i věci. Před obličejem se mi pomalu zaostřovala
souhvězdí červených kontrolek - nejdřív vypadala jako beztvaré
fleky,
po několikerém zamrkání se rozdělila v jednotlivá světélka.

Obrazovku servisního monitoru pokrýval pavouk prasklin, ale
fungovala.
Nějak jsem ale ty záplavy blikajících zpráv nemohl přečíst.
Tak líně
se mi v hlavě objevil pocit štěstí. Že jsem živý a že jsem už
před
měsícem zakázal počítači mluvit, pokud nebude vyzván a pokud
nehrozí
bezprostřední útok. Teď bych měl uši plné žvanění o
poškozených
systémech. Pak mne napadlo, že bych přesto měl něco slyšet.
Pocit
štěstí se rozplýval a rozplýval, až se rozplynul a nahradil ho
pocit,
který bych nazval `plíživý mráz`. Mimo svého chrčivého
nadechování
bych měl slyšet ještě dvě další.

Neslyšel jsem nic.

"Jonáši? Singhaio?" než řekl, spíš jsem se pokusil říci.
Nerozuměl
jsem ani sám sobě - jazyk jsem měl několikrát prokousnutý a
slova se
mezi oteklými rty nějak nedokázala protáhnout. Otočil jsem
růžicí
rychloupínače pásů a těžce padl na hlavní monitor. Byl
funkční, ale
ukazoval jen takovou místy hustší, místy světlejší tmu. Jeho
sklo bylo
pokryté zaschlými tmavými kapkami s rozprsklými okraji.

Saladin byl špicí téměř kolmo dolů, monitor mi posloužil jako
podlaha.

"Jonáš by měl být tady, kousek, sehni se," začal mne
přemlouvat Ten
druhý, abych se pokusil o další pohyb. Stál jsem na monitoru a
pojímal
mne pocit, že v této poloze i zemřu. Na ramenou jsem měl z
košile
vytrhané pruhy látky, jak se mi do nich zařízly pásy. Neměl
jsem
odvahu podívat se na kůži pod nimi. Krční páteř jsem měl
minimálně
zhmožděnou. Chtěl-li jsem se podívat na stranu, musel jsem
otáčet
celým tělem. Kleknout si a předklonit se mi připadalo nemožné.
Přesto
jsem to musel udělat a nakonec i udělal. Než jsem Jonáše
zapadlého
v prostoru pro nohy před pravým řidičským křeslem vyndal ven,
dvakrát
jsem bolestí omdlel.

Byl živý. Nejdřív jsem myslel, že není, ale srdce mu slabě
tlouklo
a nějaký střep, který jsem mu dal před ústa, se trochu orosil.
V modravém světle nouzového osvětlení vypadala jeho krví
zastříkaná
tvář mnohem hůř než všechny mrtvoly, co jsem kdy viděl.
Položil jsem
ho na zadní stranu opěradla jeho křesla.

Singhaia byla napasovaná v rohu za lednicí. K lednici jsem
dokázal
vyšplhat teprve po několika prášcích proti bolesti.

Měla na hlavě krvavou bouli a když jsem ji popleskal po tváři,
zasténala. Pak otevřela oči - oko. Levé měla zalité obrovským
otokem
a na líci pod ním měla otlačenou mřížku z lednice, jejíž dveře
v průběhu boje povolily a vychrlily promixovaný obsah do už
tak
neuvěřitelné směsice věcí, která v saladinu panovala. Všechno
bylo
mazlavé a lepkavé.

"Vypadá to, že jsme v pořádku," krátce a hystericky jsem se
zachechtal. Asi jsem to s těmi prášky přehnal. Singhaia měla
v neoteklém oku nechápavý, prázdný výraz. Jenom jsem doufal,
že jí ta
rána do hlavy nerozbila lebku. Stříkl jsem jí do tváří pár
kapek
pomerančového džusu. Jediná plechovka se zaklínila ve dvířkách
lednice -
vedle poloprázdné lahve whisky. Byl ještě studený. Singhaia
zamrkala
a když jsem jí nalil trochu sladkého nápoje mezi rty,
rozkašlala se
a z oka jí vyhrkly slzy.

"Singhaio? Jsi v pořádku?"

V oku jí mezi slzami problesklo něco jako překvapení,
naklonila se
a pozvracela mi kolena.

"No jo," řekl jsem a utřel jí bradu. Tříprstou ruku jsem jí
obtočil
kolem plechovky s džusem, tu druhou měla nějak pochroumanou.

Nejdřív bylo potřeba dostat do saladinu čerstvý vzduch. Ten,
co tam
byl, nebyl ani tak horký, jak se mi zdálo, když jsem se
probral, ale
mírně řečeno vydýchaný. Opravdu mírně řečeno. Když jsem se
drápal
nahoru k průvlaku, svět získal dvojité kontury, ztrácel se v
rudých
kruzích, a jak jsem lapal po dechu, hekal jsem jako umírající
koza.

"Představuj si, že lezeš na nějakou osmitisícovku. Ani nemusíš
do
Himalájí," řekl Ten druhý a začal si do mého lapání po dechu
rozplizle
zpívat. Ty prášky a nedostatek kyslíku na něj zapůsobily
opravdu
ošklivě. Přestože zpíval mými rty, nerozuměl jsem mu, a
přestože jsem
se dusil, nedokázal jsem mu to zarazit.

Průvlak jsem musel otevřít ručním ovladačem. Klíč mi někde
vypadl
a můj hlas byl natolik zkreslený, že se počítač ani nenamáhal
říci:
`Příkaz nesrozumitelný.`

Pak se veřeje rozlétly a po obličeji mi do plic natekl ledový
vzduch.
Opravdu jsem to tak vnímal.

Byla noc. Visel jsem za hranu saladinu, která dříve bývala
jeho
prahem, a nohy mi takřka volně splývaly v prostoru. Nad hlavou
mi
svítily jasné nemrkavé hvězdy a věděl jsem, že musím průlez
zase
zavřít, než si něco všimne toho modravého světla. Mimo hvězd
a temného horizontu vysoko nad sebou jsem neviděl naprosto
nic a strašně se mi nechtělo podstoupit sestup, který mne
čekal -
prášky proti bolesti přestávaly působit a krk mi v ledovém
vzduchu
ztuhl jako prkno.

"Hni se, nebo tu zmrzneš," řekl Ten druhý. "Pak ti sem někdo
postaví
náhrobek, na kterém bude napsáno: `Zemřel nejblbější smrtí na
světě.
Zmrzl uprostřed nejteplejší pouště.`" Ani Ten druhý už neměl
sílu se
tomu zasmát. Kdyby to bylo k smíchu. Včera v noci měl vzduch
mínus
šest stupňů, dnes to nebude o moc víc.

"Včera v noci," zachraplal jsem. Připadalo mi to vzdálenější
než,
než... nemohl jsem si vzpomenout na nic, co mi připadalo tak
vzdálené
jako včerejší noc.

Spustil jsem se dovnitř, zachytil se jedné z otevřených
skříněk
vpravo, zaklínil špičky nohou do jiné a otočil ovladačem
průlezu.
Průlez se zavřel až s nepatřičně obvyklým zvukem.

Pak mi uklouzly nohy a celých těch osm metrů saladinu jsem
prolétl
jako kometa. Akorát jsem nesvítil.

Naštěstí jsem dopadl na opěradlo druhého křesla, než ležel
Jonáš
a kupodivu se mi nic nestalo.

"To mám ale dneska štěstí," vyplivl jsem štěpinky zubů.

"A vidíš, měl jsi z toho sestupu takový strach," zahuhlal Ten
druhý.

Někdy mám pocit, že nechápe, co říkám.

                                 ***

Bylo nezbytné, aby začala fungovat klimatizace, navíc jsem
cítil, že
opět brzo omdlím.

Chvilku jsem uvažoval, jestli si mám vzít ty posilovací
pilulky, které
mi umožnily přežít tehdy v podzemní továrně. Když jsem si
vzpomněl,
jak příšerně mi bylo druhý den, zaváhal jsem.

"Jestli si je ale nevezmeš, žádný druhý den nebude," hlas Toho
druhého
přes můj prokousaný jazyk ošklivě syčel, ale začínalo mu být
rozumět.
Napadlo mě, proč vždycky všechno bolí mě, a ne taky někdy
jeho. Vzal
jsem si ty pilulky rovnou dvě. Stimulex se jmenují.

Za pár vteřin bolest ustoupila a v hlavě se mi rozjasnilo.
Bylo
zřejmé, že než začnu cokoli zprovozňovat, musím saladin dostat
do
nějaké normální polohy. U stroje, který lze ovládat hlasem, je
to
jednoduché. Nebo by aspoň mělo být.

"Vpřed," řekl jsem. Nic se nestalo.

"V-p-ř-e-d," artikuloval jsem nejprecizněji, jak jsem schopen.

"Rozkaz zněl `Vpřed`. Ano nebo ne?" zeptal se počítač.

"A-n-o." V duchu mne hřálo, jak chytrá mašinka ten počítač je.
Saladin
se začal otřásat a kmitat ze strany na stranu. Jinak nic. A
nic se
nedělo, dokud počítač nepoužil radlici, na které jsme stáli.
Stroj
poposkočil a prudce poklesl tak o metr. Uvolněné věci
zarachotily
a pračka mi tvrdě narazila do kostrče. Pak se chvíli zdálo, že
saladin
přepadne na záda. Pak se zhoupl správným směrem, a pak se
pomaličku,
s obrovskými vibracemi a za divokého vytí turbín, začala
kobercem
pokrytá stěna měnit v podlahu. Poslední část klesání proběhla
skokem,
ale to už nebylo tak hrozné. Jak kola dopadla na zem, ozvalo
se známé
hučení naplno běžící klimatizace.

"Dnes nám štěstí opravdu přeje," řekl Ten druhý. Už zase se
začínalo
obtížně dýchat - klimatizace to během několika sekund
napravila.

Obraz na hlavním monitoru zesvětlal - ale ani v infra ani v
režimu
násobeného světla jsem nepoznal, co to na něm sakra je.

Uložil jsem Jonáše a Singhaiu na postele, trochu si na nich
pocvičil
své lékařské schopnosti a přikryl je mazlavými a lepkavými
spacáky.
Trvalo mi to skoro půl hodiny a ke konci už přestával stimulex
působit. Odolával jsem návalům slabosti, jak to jen šlo, ale
najednou
mne přepadla tak intenzivní potřeba lehnout si, že jsem
neodolal
a skácel se.

Klimatizace mi hučela i v hlavě.

                                 ***

Z dalších dnů si moc nepamatuju. Jenom občas Singhaiu, jak mi
dávala
něco vypít - chutnalo to hnusně.

Když jsem nabyl plného vědomí, bylo mi docela fajn. Pominu-li
veškeré
bolesti. Ležel jsem na spodní palandě a v saladinu bylo
naprosté ticho
a kam jsem dohlédl i pořádek. Svítilo hlavní osvětlení, a když
jsem se
přesvědčil, že mohu opatrně zdvihnout hlavu, zjistil jsem, že
pořádek
je všude. Mám rád pořádek. Zmizely hromady věcí, krev,
zvratky,
rozpatlané jídlo. Ve vzduchu dokonce něco vonělo.

Ozvalo se slabé zašustění. Když něco posloucháte dostatečně
dlouho,
dokážete rozeznat sebejemnější nuance. Tohle byla třicátá
druhá nebo
třicátá třetí stránka D-mana.

"Je tu někdo?" řekl jsem a jazyk už mne nebolel, jen byl
ztuhlý
a neohebný. Podle toho, že mi splaskly i rty, a zuby se
přestaly
kývat, jsem byl v bezvědomí alespoň čtyři dny.

"Já tu jsem. Nazdar," řekl Ten druhý.

Zepředu ke mně kulhal Jonáš, smál se a mával oběma rukama jako
větrný
mlýn a z horní palandy se usmívala Singhaia. Otok kolem oka už
jí
splaskl, ale monokl vypadá na tmavé kůži opravdu podivně.

"Nebylo by něco k jídlu?" řekl jsem, když mne dostatečně
oslintali
a přivítali zpátky mezi živými.

                                 ***

Každý z nás mohl dělat něco, všichni jsme chodili jako
nalomené hrábě,
a lenochod byl proti nám král rychlosti. Například já jsem se
dopotácel ke stolu, sednul si a tím má pomoc s jídlem
skončila.
V jednu chvíli, jak se tak oni dva plížili kolem stolu, Jonáš
s miskami (talíře už nemáme), Singhaia se lžícemi, přepadl nás
všechny
záchvat smíchu. Strašně to bolelo, ale nedalo se ubránit.

                                 ***

Za sedm dní jsme byli natolik v pořádku, že jsme se začali
chystat na
odchod. Jediná cesta vedla zpátky, do pralesa Středu, to bylo
samo
sebou. Pro neutronové granáty bude muset někdo schopnější. Nás
čeká
osm set kilometrů pouští k první vodě.

                                 ***

Opravdu jsme se chystali na odchod, ne na odjezd.

Před třemi dny jsem poprvé vyšel ze saladinu a přestože jsem
tušil, že
z toho ostřelování nemohl vyjít bez úhony, stav stroje mne
vyděsil.

Maskovací vrstva zmizela, až na úzké pruhy vpředu a vzadu,
které
fungují jako kamery. Když krystaly nemají dostatečně rozsáhlý
protějšek, který by jim "řekl", co zobrazovat, jsou
stříbročerné.

Tři přední kola na levé straně byla ohnutá v osách. Každé pod
jiným úhlem - to bylo od raket obrovského tanku. Zadní levé
kolo spolu
s dvěma zadními pravými úplně chybělo: osy náhonů, silné jako
lidské
stehno, byly přetržené. Nikdy bych nevěřil, že existuje síla,
schopná
přetrhnout něco takového. Ohnout ano - ale přetrhnout? To byla
práce
gruppenminy. Pancíř byl zezadu pokrytý hlubokými vrypy a
lesklou
opadávající vrstvou nataveného písku. To mi připadalo stejně
neuvěřitelné, jako ty přetrhané osy - ne ty rýhy, ani natavený
písek,
ale že vydržel přímý zásah skupinovou vibrační minou. Poplácal
jsem
poškrábaný, sluncem rozpálený kov jako starého přítele. Byl
šedý,
místy zčernalý.

Aby toho nebylo dost, ten obrovský automatický tank shodil
saladin do
strže k ostatním zničeným strojům. To bylo pochopitelné -
neuklizené
vraky by mohly někoho varovat. Stěny strže jsou částečně
skalnaté
a částečně z tvrdého jílovitého hnědočerveného pískovce - v
pískovci
byly hluboké čerstvé rýhy, jak po něm zmrzačený saladin
sklouzl.

Ty osy by se daly opravit - lépe řečeno vyměnit. Jako
"nejzranitelnější" součásti saladinu je jich v podvozku
kompletní
náhradní sada. Chybějící kola bych asi našel. Ale jak dostat
třísettunový kolos z dvacetimetrové propasti?

To prostě nejde.

Vyšplhal jsem na saladin a přehlédl hromady rezavého, pískem
ošlehaného šrotu kolem. Spousta zničených strojů musela být i
pod námi -
strž kdysi byla podstatně hlubší. Vítr seshora občas shodil
pršku
písku. Mhouřil jsem oči a pozoroval rozmačkané pláty ohořelého
železa,
zohýbané nápravy, potrhané pásy, zkroucené hlavně a puklé
pancíře.
Mezi tmavým kovem a načervenalým pískem se občas zaleskla
nažloutlá
vysušená kost. Lebka, kolem které ještě byly rozprostřené
vousy, se na
mne šklebila velkými bílými zdravými zuby. Musela tu takhle
ležet už
roky. Napadlo mne, jestli ten člověk jako poslední věc svého
života
viděl raketomety toho obrovského tanku, nebo jestli jeho stroj
zasáhla
vibrační mina. Podle chuchvalce kovu, který mohl kdysi být
obrněným
transportérem, asi obojí. Ten kovový salát zřetelně patřil k
lebce:
trčely z něj obratle. Protože se mi pod bušícím sluncem
začínal vařit
mozek, vrátil jsem se do saladinu.

                                 ***

"Ale jak to chceš ujít, pěšky? Ve dne je na slunci sedmdesát,
v noci
mínus šest. Navíc ten věčný vítr - o písečných smrštích ani
nemluvím.
Tady prostě nejde chodit," řekl jsem.

"Náš kmen byl jednou nucen žít v poušti skoro půl roku," řekla
Singhaia, "bratři nás sice vrtulníky zásobovali vodou a
jídlem, ale
museli jsme vydržet ty samé teploty, jak o nich mluvíš; a
museli jsme
bojovat," zvedla Singhaia obočí. "Teď nás čeká přejít sotva
osm set
kilometrů písku, pak začne savana, kde je stín a voda."

"Sotva osm set kilometrů!" zapitvořil se Ten druhý.

"A bojovat budeme také," začal jsem, "pasti..."

"Pasti jsou jen na stroje," skočila mi Singhaia do řeči, "na
Kalahari
žádní lidé nebyli; Jihoafričané neměli důvod dávat sem pasti
proti
lidem."

"A v pralese, až tam dojdeme - jestli tam dojdeme. Tam pasti
nebudou?
Automatická kulometná hnízda, plamenomety..."

"Tam nebyli Jihoafričané - ti si jenom chránili své hranice a
do války
nezasahovali. To, o čem mluvíš, byly pro většinu ostatních
kmenů moc
drahé věci, aby se nechávaly rezavět v pralese."

"Ale nějaké protitankové pasti by cestou být mohly," nevzdával
jsem
se. Její definitivní prohlášení mi poslední dobou začínají
lézt krkem.

"Protitankovou past člověk neaktivuje," Singhaia to řekla
tónem, jako
bych nevěděl něco tak přirozeného, jako že voda je k pití.
Možná bych se takovým otázkám také divil, kdybych uměl
zneškodňovat
protitankové miny dřív, než jsem se naučil pořádně mluvit.
Singhaia mi
jednou vyprávěla, že její starý kmen používal k odminovávání
zásadně
malé děti kolem šesti let.

`Jsou tak lehké, že pod nimi občas nevybuchne ani
protipěchotní mina
a mají malé šikovné ruce a nemají z toho, co dělají, rozum,
tak je
nesvazuje strach,` umlčela má slova o barbarství. `Prošlo si
tím každé
dítě našeho kmene, bez výjimky. A je to dobrá škola pro život.
Miny
jsou všude.`

"A s protitankovými pastmi je to jako s protitankovými
minami," řekla
Singhaia, jako by věděla, na co myslím. Zase měla poslední
slovo.

Všechno, co budeme potřebovat, jsme zabalili do dvou velkých a
jednoho
malého batohu. Večer před odchodem si Jonáš poprvé za dlouhé
měsíce
připnul pouzdro s pistolí a chvilku trénoval tasení. Přísným
hlasem
jsem mu to nakázal. Singhaia se nad malým browningem ušklíbla:
"Džounas, proč si nezastrkáš nějaká pořádná buch buch do
kapsa?"
Občas, když si z něj dělá legraci, mluví jako černoši ve
starých
evropských knihách (ačkoli například zrovna Singhaia mluví
anglicky
mnohem lépe než já a umí francouzsky a trochu německy i
holandsky).
Tentokrát se Jonáš neusmál, začal se třást a ohlížet se po
D-manovi.

Singhaia na mne pohlédla, co řekla špatně. Když si Jonáš sedl
s komiksem na postel, po straně jsem jí vyprávěl, co se
tenkrát
v Německu v Základně stalo. Singhaia nedokázala pochopit, jak
někomu
může vadit, že pobil pár nepřátel. Že z toho nemá radost.
"Navíc to
ani nebyli lidé," zakroutila hlavou.

"Právě, že byli. Dřív," řekl jsem.

Singhaia přimhouřila oči a tentokrát zavrtěla hlavou, až jí
zavlály vlasy. Pak
vstala a stoupla si před Jonáše: "Džounas, až zabiješ dalšího
nepřítele, vždy se rozluč s jeho duší. Ta duše ví, že stačilo
málo,
aby se nepřítel loučil s tvou duší, a protože už nemá tělo,
odpustí
ti." Singhaia si klekla a jemně, ale rezolutně mu z rukou
vykroutila
otrhaný sešit: "V obrázcích můžeš na smrt zapomenout, ne se s
ní
smířit. Když se nesmíříš se smrtí, dokud jsi živý, tvá duše,
až
padneš, bude výt v Dechu pouště a kazit příběhy o slavných
bojovnících. A to bys jistě nechtěl."

Nevím nevím, jestli taková léčba šokem byla na místě. Jonášovy
jezdily
oči ze strany na stranu, a kdyby ho Singhaia nedržela za
ramena, utekl
by a zalezl na své křeslo a schoval se do sebe. Singhaia to
asi
vycítila; krátce si ho přitiskla na prsa, odtáhla se a dala mu
na
každou tvář mlaskavou pusu: "Jdi spát, velký bojovníku Vajtý,
zítra
ráno odcházíme na velkou cestu; takovou přežívají jen ti
nejtvrdší
a nejvyspalejší." Jonáš na její úsměv odpověděl váhavým
pohybem
koutků, s úlevou si odepnul pouzdro ze zbraní a šel si
vyčistit zuby.

"Poslední noc v posteli," zachumlal jsem se do spacáku, když
jsem měl
pocit, že vše je na zítřejší ráno přichystané. Nejdůležitější
byl můj
dell - ten nás udrží ve správném směru. Singhaia sice říkala,
že to je
zbytečné, že ona nikdy nepotřebovala ani kompas, ale přestože
na
instinkty věřím, navigační počítač je navigační počítač.

                                 ***

Přesně s východem slunce jsme stáli na střeše saladinu, batohy
u nohou. Byl pěkný mráz.

"Zavřít," řekl jsem.

Průvlak se naposledy zabouchl. Měl jsem pocit, jako by se mi
do očí
tlačily slzy. Mám ten stroj rád. Zamrkal jsem a rychle se
sklonil nad
smotaným lanem, na jehož konci byla těžká tříramenná kotva
sešroubovaná z rozřezaného rezavého nosníku. Ještě mne pálily
dlaně od
rukojeti pilníku, jak jsem zabrušoval konce do špic.

"Myslíš, že to opravdu nemám hodit já?" podal jsem kotvu
Singhaie.

"Ty už jsi někdy něco takového házel?"

"Ne. Ty ano?"

"Ano. Radši se skrčte." Mimo té poslední větičky to byl
identický
rozhovor, který jsem se Singhaiou vedl už asi po šesté od
doby, co
jsem vymyslel, že vylezeme po laně s kotvou. Bylo důležité,
aby se
nahoře zachytla opravdu dobře. Jakýkoli pád do šrotiště - i
třeba ze
dvou metrů, by znamenal smrt.

Narovnal jsem si límec neprůstřelné vesty a sedl si. Jonáš si
lehl
a zakryl si hlavu rukama.

"Džounas! Ty mi nevěříš!" naštětila se Singhaia. Jonáš na mne
mezi
lokty mrkl a oči se mu blýskly smíchem. Singhaia se několikrát
hluboce
nadechla. Od úst jí stoupaly obláčky páry a nad hlavou jí
svítily
blednoucí hvězdy. Slunce vyjde během tří minut. Roztočila
kotvu šikmo
nad hlavou, pustila ji, a stočené lano se začalo svištivě
odvíjet.

Opravdu to už asi někdy dělala. Kotva se zachytila na první
pokus;
několikrát jsem se na lano pověsil, ale ani se nehnulo.

"Můžeme," řekl jsem.

Singhaia si pověsila na záda kalašnikov s optickým zaměřovačem
(vybrala si ho mezi zbraněmi v saladinu - podobnou zbraň prý
dostala,
když se stala bojovníkem), škubla za provaz a během několika
okamžiků
zmizela nahoře - šplhala bez přírazu. Jonášovi to šlo trochu
hůř -
když jsem se díval jak leze, snažil jsem se být pod ním, kdyby
spadl. Shodil na mne lavinu písku. Pak jsem přivázal na lano
batohy,
Singhaia je vytáhla a nakonec jsem vyšplhal i já. Byla to
zatracená
dřina.

"Půjdeme tudy," řekl jsem a ukázal prstem podél vysokého
dlouhého
přesypu k nízkým rudohnědým skalám vpravo.

"Kudy jinudy," ušklíbla se Singhaia. Měla na sobě svůj původní
pytlovitý oblek, který stejně jako Gussův plášť, který jsem
měl já,
nabíral načervenalou barvu písku. Nemaskovaný Jonáš bude muset
jít
mezi námi.

"Půjdu první," řekla Singhaia, "jdi vzadu a táhni lem celty po
písku -
zahladí stopy." Stejně jako já šeptala a kalašnikov si sundala
ze
zad - udělala to naprosto bezmyšlenkovitě. I můj instinkt mne
před
něčím varoval.

Drželi jsme se v hlubokém černém stínu při úpatí dlouhého
přesypu a já
se rozhlížel, jestli někde neuvidím stopy po posledním boji
saladinu.
Poušť byla uhlazená větrem a vypadala, jako bychom byli první
lidé, co
ji vidí.

"Zavažte si roušky," otočila Singhaia hlavu, když jsme došli
na konec
duny. S dunou končilo závětří a nad pustinou se vinuly pruhy
písku
jako nekoneční syčící hadi.

V okamžiku, kdy jsme vystoupili zpoza duny, začalo ve svištění
větru
něco bzučet. Než jsem se nadál, Singhaia mi podsekla nohy a
sama
zalehla Jonáše.

"Zpátky, zpátky!!!" bušila do mě, abych se odkulil za dunu.

Nic mi říkat nemusela - nemít brýle, měl bych oči plné písku:
najednou
všude kolem vybuchoval ve vysokých, větrem strhávaných
fontánách.
Hrana duny, za kterou jsem se konečně dokutálel, mizela za
podobných
efektů. Cítil jsem, jak se země otřásá a ve svištění a bzučení
byly
slyšet tupé údery.

Pak už se dostali zpátky za dunu i oni dva. Pomáhal jsem
přitáhnout
Jonáše a při té příležitostí jsem dostal ránu, která mne
protočila na
místě.

"Říkala jsi, že tu žádné pasti nebudou! Jako například
automatické
velkorážné kulomety!" prostrčil jsem tři prsty roztřepenou
dírou
v maskovacím plášti a cítil jsem, že jsem velmi bledý. Kdybych
kulku
s takovým průměrem dostal do těla, i třeba do neprůstřelné
vesty, asi
už by mne nikdo nenašel.

"Napravím svůj omyl," řekla do svištění větru Singhaia. Řekla
to zcela
nevzrušeně a vstala. Tentokrát jsem dokázal myslet rychleji,
než ona
jednat. Ragbyovou rybičkou jsem se jí vrhl po nohách a srazil
ji
k zemi. Její slova `...útočila jsem s granátem proti
automatickému
kulometu, podívej na tu jizvu...` nezapomenu do nejdelší
smrti.

"Zakazuju to!" řekl jsem nejrozhodněji, jak jsem schopen.

"Nikdy nikoho nezastavuj podobným hloupým způsobem," řekla
Singhaia,
vyplivla písek a zaklepala mi prstem na zátylek, "každé dítě
by ti
rozbilo hlavu. Instinktivně."

"Nemyslím, že bys mi zrovna ty chtěla rozbíjet hlavu."

"Instinkty pracují stále - na útok odpovídám protiútokem."

"Tohle není žádný útok, to je z ragby, ze sportu," odvalil
jsem se ze
Singhainých nohou a nevím proč, ale najednou se mi chtělo
smát.

V té chvíli jsem ucítil, že se písek nějak divně otřásá.

"Pozor!" křikla Singhaia a plynulým pohybem si od opasku
odtrhla
granát, odjistila a hodila.

To, co na nás před chvílí zaútočilo, nebyl obyčejný
automatický
kulomet. Byl to takový malý tančík - pásový robot - ozbrojený
kulometným dvojčetem.

Právě vyjel zpoza duny.

To už střílel.

Singhain granát vybuchl před strojem, nezastavil ho, a kolem
nás se
dál hnala smršť rozžhavené oceli. Kulomety tančíku měly
tlumiče -
ozývalo se jen to jedovaté bzučení párající sloup písku
zvednutý
granátem.

"Zpátky do saladinu!" vykřikl jsem tentokrát já. Člověk občas
mluví
opravdu zbytečně.

Singhaia hodila další granát a pak jsme utíkali ke strži s
vraky. Bylo
to sotva sto metrů, ale měl jsem pocit, že to trvá hodiny a
hodiny.
Písek klouzal a bořil se a kolem uší svištěly kulky. A
svištěly
a hvízdaly a kvílely.

Provaz s kotvou jsme naštěstí nechali, kde byl. První se
spouštěl
Jonáš.

To už vítr odvál prašnou clonu, která nás kryla před čidly
tančíku.
Jeho kulomety byly naštěstí opotřebované, tak měly velký
rozptyl.
Stejně, těch několik sekund, než Jonáš sklouzl dolů, mi
připadalo jako
věčnost. Nezdravé bílooranžové plameny u hlavní stroje jako by
mi
šlehaly hluboko do mozku.

Druhý jsem se spouštěl já. Poslední, co jsem na povrchu viděl,
byla
Singhaia - zaklekla, beze spěchu přiložila kalašnikov k líci
a jednotlivými ranami začala tank ostřelovat.

Mé podrážky hlasitě cinkly o pancíř saladinu.

"Otevřít!" zaječel jsem. Pak shora sklouzla Singhaia a pak
jsme
všichni tři leželi na starém známém koberci, lapali po dechu a
tiskli
se k sobě.

                                 ***

"Proč jsi sakra po tom krámu střílela? Má to pancíře jako
bitevní
křižník," odtáhl jsem se, když se mi plíce konečně chytily, a
zadíval
se Singhaie do zaprášeného obličeje.

Jonáš ležel vedle ní a držel ji za ruku.

"Někdy se povede zasáhnout hlaveň. Pak se roztrhne." V
koutcích očí
měla zrnka písku. "Co budeme dělat?"

O tom jsem právě přemýšlel. Ze strže se nedá vylézt jiným
místem, než
jsme to zkusili, a ten kulometný tank tam nahoře se ze svého
strategického místa nehne - už jen proto, že mu druhý Singhain
granát
přetrhl pás. Spoléhat na to, že ho ten obrovský tank s radlicí
shodí
dolů do strže jako šrot, se nedalo. Navíc by to nebylo žádné
vítězství: tuny ocele by nám spadly přímo na záda.

"Jak dlouho jsme neviděli Cizince?" zeptal jsem se, ačkoli
jsem
odpověď znal stejně dobře jako Singhaia, Jonáš i Ten druhý.

"Hmm, měsíce? Proč?"

"Měsíce. Myslíš si také, že tady nejsou?"

"Asi ne," Singhaia se zamyslela, "co by tu dělali. Nikdy tady
nebyli
žádní lidé."

"Takže si můžeme dovolit chvilku vysílat." To už jsem si říkal
jen pro
sebe a jak jsem šel k řidičskému křeslu, shazoval jsem z ramen
maskovací plášť. Byl šedý a skvrnitý jako koberec.

                                 ***

Než se palubnímu počítači podařilo ovládnout všechna zařízení
pasti,
uběhly tři dny. Pak se na popraskané obrazovce servisního
monitoru
objevil nápis:

        PAST DEAKTIVOVÁNA NA 98%

"Víc to asi nepůjde," otočil jsem se na Singhaiu. Za ty tři
dny, co se
číslo za slovy PAST DEAKTIVOVÁNA zvyšovalo, jak jsem
s pomocí počítače odhaloval a rozbíjel kódy smrtících
mechanismů v okolí, jsem v jejích očí značně povyrostl. I
počítač si
získal část jejího respektu. Ačkoli se obávám, že jsme se o
něj
podělili v přesně opačném poměru, než byly zásluhy: Já jsem
pouze
zadal úkol a s pracovitě zachmuřeným čelem pozoroval, jak ho
počítač
plní. Krátké rádiové relace, které počítač z naší propasti
rozšiřoval
po okolí přes vhodné satelity, ničí pozornost neupoutaly.
Alespoň se
zdálo. Ale byly to komprimované pulsy, z nichž každý měl jinou
délku
a žádný nebyl delší než dvacet mikrosekund. Bylo to vymyšlené
tak, aby
se to dalo považovat za poruchy - pokud by se někde nějaký
speciální
počítač nezaměřoval na sledování právě takových poruch.

                                 ***

Pak jsme opět stáli nahoře a kulometný tančík byl na tom samém
místě,
kde jsem ho viděl naposledy. Na odřeném pancíři měl vrstvičku
písku,
a přetržený pás vypadal jako ostnatý hřbet nějaké pradávné
nestvůry
potopené v poušti.

Ostré stíny časného rána se podobaly černým loužím a mrazivý
suchý
vzduch štípal v nose. Z těch stínů jsem měl divný pocit. Mohlo
v nich
být ukryté cokoli - byly neprůhledné i s mými brýlemi s
násobičem
světla. Během příští minuty se nad jedním z písečných pahorků
objevil
jasný pruh, a pak, po divukrásných barevných efektech, byl
svět plný
slunce. Šikmé paprsky hřály na obličeji.

Singhaia šla první, Jonáš druhý, já poslední.

Kráčeli jsme podél úpatí toho vysokého přesypu, zpoza kterého
na nás
zaútočil tančík; pak před námi byla už jen volná poušť.
Volných osm
set kilometrů skal, kamení, neschůdného písku, větru, žáru,
mrazu,
minových polí a automatických nástrah. Osm set kilometrů bez
možnosti
doplnit vodu nebo jídlo. Osm set kilometrů bez stínu.

Slunce začalo připalovat.

"Bude to procházka," řekla Singhaia, přihladila Jonášovi
roušku
a vykročila.

                                 ***

Bylo to horší než jen děsné. Po písku se nedá chodit -
Singhaia na nás
musela stále čekat. Třikrát nám ukázala, jak našlapovat, pak
to
vzdala. Její ladné, jakoby klouzavé kroky se nám napodobit
nepodařilo.
Chyběl nám její dvacetiletý cvik.

Dell nás pronavigoval mezi minovými poli - jejich mapu vytáhl
počítač
saladinu z centrálního počítače pasti spolu s dalšími
zajímavými
informacemi.

Přestože jsem se nejdřív zdráhal, už v poledne prvního dne
jsem svůj
těžký batoh opravdu rád vyměnil za Singhain lehčí.

Od druhého dne jsme šli v noci. To když Singhaia zjistila, že
je
v mých brýlích vidět po tmě. Cestování v noci mělo dvě výhody
-
spotřebovali jsme méně vody a při spaní ve dne jsme nemrzli.
O nevýhodách se radši zmiňovat nebudu.

Jednou z nejstrašnějších věcí ať v noci nebo ve dne byl vítr.
Věčný
skučící vítr. Buď foukal hodně, nebo ještě víc, nebo se
přehnala písečná bouře. Vždycky nám ale vál do tváří. Singhaia
se
usmívala, že to nic není. Vzpomínal jsem, když jsme s Jonášem
přejížděli Saharu, jak pro nás byly bouře dunící za pancířem
jen údaji
o směru a rychlosti.

Teď bolestivě bodlo každé zrnko písku.

Na tom větru bylo nejhorší, že jsem měl pocit, že bych se z
toho
neustálého zvyšujícího a snižujícího se svištění mohl
zbláznit.
"Nezblázníš se, neboj," uklidňoval mne Ten druhý. Vítr
vysušoval oči
i za brýlemi, napínal kůži a každou chvíli se nám spouštěla
krev
z nosu. Tedy jen mně a Jonášovi - Singhaia byla zvyklá. Když
si člověk
natřel vnitřek nosu nějakým mastným krémem, krev mu sice
netekla, ale
během několika minut ho měl ucpaný prachem pronikajícím
rouškou. Prach
a písek byly ostatně všude: v jídle, ve vodě, v očích, v puse,
dřel ve
spodním prádle, v ponožkách, za límcem... jít na záchod bylo
opravdu
utrpení.

Čtvrtý den se mé vysoké boty konečně rozšláply. Na to jak
strašně
dřou, jsem radši ani nemyslel, protože se s tím nedalo dělat
nic
jiného, než jít dál. Nohy jsem měl nejdřív samý puchýř, potom
samou
náplast, potom se pod náplasti dostal písek... Pak se boty
rozšláply.

                                 ***

Ve dne jsme vždy leželi někde v závětří mezi dunami a nad
sebou měli
rozprostřený můj maskovací plášť na tenké duralové konstrukci.
Mezi
dunami sice tolik nefoukalo, ale zato tam písek běžně
dosahoval
pětaosmdesáti stupňů Celsia. Singhaia do písku zastrkovala
malou
nerezovou lahev s vodou - ohřívala tak polední čaj.

Další věc, která mne (mimo písku a bot) málem připravila o
život,
byla, když jsem si jednou chtěl vylézt na obzvlášť vysokou
dunu
a rozhlédnout se, jestli už neuvidím něco jiného než písek
nebo skály,
nebo písek a skály. Singhaia se naštěstí probudila a naštěstí
si mne
všimla, než jsem vylezl až nahoru - začala mi z kalašnikova
střílet
pod nohy. Ta duna byla vysoká skoro sto metrů a pěkně strmá.
Jak mi
kulky vyrazily písek zpod pat, sjel jsem dolů jako torpédo -
dole jsem
byl vzteklejší než odjištěné torpédo, dá-li se to tak říci.

Singhaia ke mně doběhla a její tmavý obličej byl podivně šedý.
Začala
mluvit dřív než já - syčela jako had. Dozvěděl jsem se o sobě
spoustu
věcí - ta nejmírnější byla, že jsem hlupák. A musel jsem jí
nakonec
dát za pravdu: statická elektřina, větrem naakumulovaná v
povrchu
pouště, by se ze špice duny přes tak dobrý vodič, jako je
lidské tělo,
uvolnila s veškerou radostí. Možná by ze mne zbylo i pár
zuhelnatělých
kostí.

Za dalších pět dní té písečné noční můry Singhaia řekla:
"Cítím vodu."
Já jsem necítil nic jiného, než že brzo zemřu, ale nic jsem si
nepřál
víc, než aby měla pravdu. Před dvěma dny Singhaia snížila
příděly čaje
na polovinu - když jsme plánovali, kolik vzít vody, Singhaia
nepočítala s tím, že my s Jonášem dokážeme jít sotva poloviční
rychlostí, na jakou je zvyklá ona.

K ránu jsme došli na nekonečnou kamenitou pláň, na které sem
tam
rostla zaprášená, sluncem spálená křoviska. Když jsem uviděl
první,
měl jsem chuť začít skákat do výšky. Nikdy jsem neviděl hezčí
rostlinu.

Za další dva dny jsme šli kolem prvního stromu. Pak kamenitou
pláň
opět vystřídaly duny, a pak jsem se málem utopil ve slanisku,
které se
skrývalo pod vrstvičkou písku. To bylo to Singhaino: `Cítím
vodu.`

Další noc jsme došli do něčeho, co by se dalo nazvat savanou:
sem tam
bezlistý zkroucený strom, trsy žlutočerné trávy a spousty
kamení.
S úsvitem jsem vpravo na obzoru uviděl cosi, co vypadalo jako
mraky -
byly to ale hory.

S prvními paprsky slunce jsme s Jonášem rovnou z chůze padli
na zem
a Singhaia nad námi rozprostřela plachtu.

Už dlouho jsem neusínal, ale spíš upadal do bezvědomí.

                                 ***

Večer, když jsme se chystali na cestu, jsem se zeptal: "Co
budeme v pralese jíst? A myslíš, že najdeme Gusse a jeho
klan?" Tyhle
dvě otázky mne poslední dobou znepokojovaly tak, že mi
nestačilo
probírat je jenom s Tím druhým.

"Prales je velký - těžko v něm klan najdeme; i když by to bylo
dobré,"
Singhaia polkla dvě pilulky lisované soli (tělo po ní lépe
udržuje
tekutiny), podala mi lahvičku a pokračovala: "Jíst budeme
ovoce a malá
zvířata."

"Jaká malá zvířata?"

"Jaká najdeme," pokrčila rameny a vstala, "třeba pavouky."

Po dlouhých dnech jsem se od srdce rozesmál.

"Upečení v písku nebo v ohni jsou opravdu dobří," řekla
Singhaia
dotčeně.

                                 ***

Než jsem po dalším celonočním pochodu padl k zemi, zahleděl
jsem se na
severovýchod k horám. Jako by se nepřiblížily. Dva doušky
studeného
čaje žízeň jenom prohloubily.

"Cítíš stále vodu?" ušklíbl jsem se na Singhaiu.

Jenom kývla.

                                 ***

Spali jsme celý den.

Večer na nás zaútočil vrtulník.

                                 ***

Probudil mne vzdálený známý zvuk - musel jsem ale chvilku
vzpomínat,
odkud ho znám.

"Vrtulník! Já snad slyším vrtulník!" řekl jsem a přeskočil mi
hlas. To
už jsem rval za zdrhovadlo spacáku, které bylo jako vždy
zadřené
navátým pískem, a jak mi to nešlo, převaloval jsem se ze
strany na
stranu. Když jsem se konečně dostal ven, Singhaia už stála,
hleděla
k horám, kalašnikov v rukou. Šikmé paprsky zapadajícího slunce
jí
přebarvily levou tvář na rudo.

"Neblázni s tím krámem, vrtulníkem můžou lítat jenom lidé!
Lidé!
Rozumíš?!" Vyběhl jsem zpod maskovací celty a začal skákat a
mávat
rukama.

Pak už bylo slyšet klapání rotoru a vytí turbín docela jasně a
pak se
nad korunami řídkých stromů mihl rychlý tmavý obrys.

Stroj nás s vytím a rachotem přelétl. Jako starý tankista jsem
ho
identifikoval na první pohled: Warbird A15 - turbínová, těžce
pancéřovaná jednopilotní helikoptéra určená pro boj s obrněnou
vozbou.
Pro podmínky Afriky plné protiletadlových automatických pastí
ideální.

Přestože si mne lidé ve vrtulníku už všimli, stále jsem
skákal, mával
rukama a řval: "Tady! Tady!" Ten vrtulník mi připadal jako
starý známý -
cítil jsem, že se mi po tom nekonečném umírání v poušti derou
slzy
do očí a nebylo to jen pro písek zvířený vrtulí.

Jak jsem poskakoval na volném prostranství a mával rukama,
zasáhly mne
výstřely z vrtulníku jako prvního.

                                 ***

"Nuda, boj, vítězství, bezvědomí," zašeptal Ten druhý, "teď to
vypadá
na změnu. Na nezdravou změnu."

Ležel jsem na hliněné podlaze v dlouhém nízkém bambusovém
baráku
a bylo zalykavé vlhké parno. Džungle. Mimo náplastí na
odřených nohách
a slipů jsem byl docela nahý a byl jsem připoután řetězem k
ocelovému
oku zapuštěnému v betonovém jehlanu, z jakých se staví
protitankové
zátarasy. Barák byl takových jehlanů plný - u každého byl
připoutaný
jeden člověk - opravdový člověk, žádný mrtvák. Jehlany byly
v pravidelných odstupech podél zadní zdi a v baráku to tak
příšerně
páchlo, že se mi dělalo zle, přestože jsem dýchal ústy.

Probral jsem se sotva před pár minutami a když se mi to v
hlavě
srovnalo natolik, že jsem si vzpomněl na svůj poslední vjem,
malátnost
ze mne spadla a začal jsem se ohmatávat, kam mne zasáhly kulky
z vrtulníku. Nikde nic, jenom křížem přes stehna jsem měl tři
bolavé
modřiny se stroupky uprostřed.

"Uspávací střely," řekl Ten druhý.

Hned potom mne začalo zajímat, co se to sakra děje - a začala
ve mně
stoupat vlna vzteku. Ale strašného.

Žádný z mých sousedů nerozuměl nebo nechtěl rozumět anglicky a
všichni
odvraceli hlavu a tvářili se vystrašeně. To už jsem viděl rudě
- když
jsem začal řvát něco ve smyslu: "Co se to tady kurva děje, tak
mi to
vy hajzlové řekněte, nebo vám utrhám uši až u prdelí a omlátím
vám je
o ty vaše zkurvený hlavy, abyste mě slyšeli!", přišel malý
hubený
běloch v uválených, flekatých šatech. Kolem čela měl prosáklou
potní
pásku, zpocené slámové vlasy se mu lepily k lebce, u pasu
velkou
pistoli a v rukou krátký bič s uzlem na konci. Zastavil nade
mnou.

"To bylo naposledy, cos promluvil bez dovolení," řekl
rozvláčně a tak
nějak slizce, "příště, jak jenom zašeptáš, tak ti vytrhnu
jazyk." Jak
nade mnou stál, škvírami v bambusové stěně mu do očí pronikl
proužek
světla. Sklapl jsem, až mi cvakly zuby. Vztek byl bleskově
vystřídán
strachem: Už jsem nechtěl nic slyšet, nic vědět; nechtěl jsem
nic
jiného, než aby šel pryč. Ten člověk to vytržení jazyku myslel
smrtelně, ale smrtelně vážně a teď čekal na sebemenší záminku,
kterou
mu k tomu dám. Stačilo říct "a" a bylo by to poslední slovo v
mém
životě. Nikdy jsem neviděl podobné oči, jako měl muž se
zpocenými
slámovými vlasy. Jen jsem cítil, jak se mi z jeho pohledu ježí
chloupky na zátylku.

"Nechtěl ses na něco zeptat?" ošklivě se usmál.

Zavrtěl jsem hlavou.

"Jsi docela chytrej hoch," vycenil zuby a bez varování mne
šlehl bičem
přes břicho. Vypadalo to jako slabá rána, ale kdyby jen trochu
přitlačil, uzel by mi roztrhl kůži. Muž odešel a pohvizdoval
si
Tomorrow. Šlo mu to opravdu dobře.

                                 ***

Večer jsme dostali napít. Probíhalo to tak, že podél stěny
baráku, kde
nebyly betonové jehlany, vlekli dva muži rezavý barel s vodou
a třetí
každému vězni nalil do úst naběračku smradlavé zvětralé vody.
Polovina
mi stekla po hrudi, v druhé jsem se málem utopil. Zbytek jsem
vyplivl
a to málo, co se mi dostalo do žaludku, jsem vyzvracel. Muž
s naběračkou se hýkavě rozesmál. Ta voda se doslova hýbala
malými
černými brouky s dlouhými tykadly.

V noci to bylo ještě horší. Pot se ze mě lil, až se pode mnou
udupaná
hlína rozbahnila. V hlavě mi rotovaly víry otázek. Co se
stalo? Kde je
Jonáš, kde Singhaia? Co se stalo?! Co se stane? Proč proboha
jedni
lidé loví druhé lidi? Co se stalo?!!!

Chvilku jsem si šeptal s Tím druhým, ale k ničemu to nevedlo.
Pak jsem
na noze ucítil kradmý dotyk. Nejdřív jsem myslel, že je to
spoluvězeň
zprava - byl tak vychrtlý a za světla na mne vrhal tak hladové
pohledy, až mne napadlo, že si ze mě pokouší ukousnout.

Bylo to daleko horší - byl to obrovský nohatý pavouk.

Od té chvíle si toho moc nepamatuju. Jen to, že tma najednou
šustila
a skřípala a byly slyšet rychlé škrabavé zvuky a hlasité
mlaskání.

Ráno se všude válely takové kloubnaté hůlky a můj soused
vpravo
vypadal spokojeně a najedeně. Když jsem pochopil, že ty hůlky
jsou
pavoučí nohy, málem jsem si vyzvracel žaludek. Soused vpravo
mne se
zájmem pozoroval. Soused vlevo vypadal jako mrtvý. Co si po
včerejším
pití lehl, nezměnil polohu.

Za chvíli kolem projeli ti samí, co včera vozili vodu - teď
měli na
káře místo barelu pozinkovanou vanu, z které stoupal tak
strašný puch
plísně a rozkladu, že to přerazilo i směs moči, výkalů a potu
panující
v baráku. Každý vězeň dostal hlízu velkou jako střední
brambor.
Většina jich byla tak mazlavá hnilobou, že jak ji "podavač"
hodil,
rozprskla se jako granát. Seškrábl jsem si tu svou z předloktí
a instinktivně ji odmrštil co nejdál od sebe. Soused vpravo
chytil
její nejpodstatnější část a nacpal si ji i se svou hlízou do
úst.
Musel jsem zavřít oči, abych neviděl, jak mu hnědočerná shnilá
břečka
stéká na bradu, a jak si ji špinavýma rukama cpe zpátky mezi
rty.

Přes den bylo stejné příšerné vlhké dusné vedro jako včera.
Další den
to samé. Večer třetího dne jsem vypil vodu i s broučky a
opravdu mi
chutnala. Voda se musí jazykem přitlačit proti patru, tak se
broučkům
olámou tykadla a nelechtají v krku.

Každý den se s večerem a pavouky objevily i mouchy a moskyti.
Dnes,
asi půl hodiny potom, co nálet začal, se někde vlevo někdo
zbláznil.
Chvíli se hlasitě a drásavě smál a pak začal výt. Přišel muž
se
slámovými vlasy a svítil si na nás baterkou. Když procházel
kolem mě,
jako by z něj šla vlna chladu. Za chvíli se ozval vysoký
výkřik,
hlasité chrčivé zabublání, a vytí ustalo.

Pak kolem ti jídlonoši nesli mrtvolu, krev z podříznutého
hrdla
hlasitě kapala na podlahu a oči se jim ve světle silné
elektrické
lampy blýskaly. Než za nimi zavrzaly zkřížené bambusové dveře,
zaslechl jsem slovo, které znělo jako zkomolenina anglického
"pečeně".

Přemýšlel jsem, kde vzali v džungli moderní elektrické
svítilny
a hlavně baterie. Pak začaly mezi bambusovými kmeny prosvítat
červené
odlesky ohně a za chvíli se barákem mezi pištěním moskytů,
řinčením
řetězů a pleskavými zvuky dlaní linula vůně pečeného masa.

                                 ***

Jednou ráno, za další dva nebo tři dny agónie, začali dva
vysocí
míšenci odpoutávat vězně a vyvádět je ven - hezky jednoho po
druhém
a metodicky od kraje.

Díval jsem se, jak soused vlevo, ten, který mimo dobu jídla a
pití
vypadal jako mrtvý, kráčí mezi oběma svalnatými muži a
podklesávají mu
nohy. Ležel jsem docela klidně a nějak mne nic nezajímalo:
Nemohlo být
nic horšího než noci mezi pavouky a moskyty. Každá mne stála
část
zdravého rozumu - obličej jsem měl oteklý štípanci, že jsem
sotva
viděl, z očí mi tekl hnis a už mi bylo docela jedno, kde jsem,
co se
děje, co se stalo s Jonášem a Singhaiou a co se stane se mnou.

Soused vlevo byl poslední, kterého dnes odvedli. Čekala mne
další noc
hrůzy.

Pro zpestření jsme tentokrát dostali "najíst" i večer.

Když jsem dal sousedovi vpravo další shnilou hlízu a on si ji
nacpal
do úst a spolykal ji, začal jsem se připravovat na "spánek".
Nechtěl
jsem myslet na to, že jedno z nejpříšernějších mučení, které
používali
bolševici za časů gulagu, bylo nechat člověka uštípat komáry k
smrti.
Nechtěl jsem na to myslet, ale nemohl jsem myslet na nic
jiného.

Obalil jsem si ruce kolem hlavy, aby mi moskyti a mouchy
nenalezly do
uší a do nosu, a snažil se přemýšlet o něčem pěkném. S Tím
druhým jsem
mluvit nemohl - někdy včera v noci si dva vězni šeptali, a
ačkoli jsem
to neviděl, slyšel jsem, jak to vypadá, když někomu trhají
jazyk.

Vzpomínal jsem, jak jsem seděl u stolu v chatě strýce Damiána,
pil
starou whisky a díval se na staré horory. Vzpomínal jsem na
lehkost,
kterou dá životu alkohol a na ty bezvýznamné problémy, které
má člověk
s civilizací předrýsovaným osudem.

"Vsst! Vssst!" ozvalo se tiše. Položil jsem broušenou
skleničku, zvedl
se od stolu a vrátil se na promáčenou podlahu mezi bzučení
prvních
moskytů a smrad. To `vssst` na mě dělal soused vpravo. Nejdřív
jsem
nechápal, co chce. V houstnoucím přítmí mi jeho gestikulace
připadala
nesmyslná. Pak jsem pochopil, že se mi rozhodl odvděčit za ty
shnilé
hlízy a zachránit mi život. On s moskyty problémy neměl, podle
tmavé
kůže byl domorodec, ale věděl jak na ně. Konečně se jeho gesta
stala
natolik názornými, že mi to došlo: Mám si načůrat do ruky a
rozmazat
si to po těle, obzvlášť po obličeji a kolem očí. Z posunků
jsem
pochopil, že by potom měly splasknout i otoky. Protože kvůli
tomu, aby
mi to sdělil, riskoval jazyk a možná i život, udělal jsem to.

A opravdu. Ráno byl můj obličej na pohmat skoro takový, jaký
si ho
pamatuji z lepších časů, cítil jsem se mnohem lépe a dokonce
jsem
v noci i chvíli spal. Pokývnutím jsem sousedovi poděkoval a
jeho
vychrtlé tváře se na okamžik složily do tisíců vrásek v něčem,
co
vypadalo jako úsměv.

"Nevěřil bych, že někdy budeš děkovat někomu, kdo ti řekne,
aby sis
nachcal na hlavu," neudržel se Ten druhý.

"Lepší si nachcat na hlavu, než v tom celou noc ležet," odsekl
jsem
šeptem.

                                 ***

Než na džungli padl příkrov vlhkého poledního žáru, začali
vyvádět
zbytek vězňů.

Byl jsem první na řadě.

                                 ***

Šel jsem mezi svalnatými míšenci podél bambusové stěny, točila
se mi
hlava a musel jsem dávat pozor, abych si nešlápl na řetěz,
nebo abych
neuklouzl. Hliněná podlaha byla místy rozmočená po kotníky, a
to
doslova rozmočená. Z toho, že se na mě nikdo nenamáhal mířit,
nebo
dávat nějak zvlášť pozor, jsem pochopil, že pokus o útěk nemá
smysl.

Bambusové dveře na kožených pantech zavrzaly a přestože venku
bylo
šedozelené přítmí, světlo mne po tolika dnech ve tmě řezavě
zabolelo.
Po pár krocích jsem slzící oči násilím přinutil, aby zůstaly
otevřené.

Šli jsme po nepravidelné mýtině vyklestěné v džungli. Několik
vysokých
stromů bylo ponecháno, a tak se nám jejich zelené koruny
rozkládaly
nad hlavami jako šťavnaté maskovací deštníky. Ve vzduchu bylo
cítit
tlení, kouř, vlhký popel, výkaly a hmyz. Nebe bylo šedé a
nízké
a v džungli po stranách mýtiny stálo několik dlouhých baráků
podobných
tomu, z kterého mne vyvedli.

Prošli jsme nedaleko ohniště, okolo kterého byly poházené
kosti
hemžící se mouchami a mravenci. Do nosu mne mezi všemi těmi
pachy
uhodil ostrý závan hnijícího masa - v očouzených větvích nad
ohništěm
se houpaly nějaké zčernalé věci. Byly to lidské hlavy pověšené
za
vlasy, a ani mne to nepřekvapilo.

Pod stromem přibližně uprostřed mýtiny stál bílý vyřezávaný
stolek. Na
stolku byla ve stříbrném kyblíku plném ledu lahev suchého
martini
a dóza zelených oliv. U stolku na jediné židli seděl rozložitý
bílý
muž v bílém obleku s bílou kravatou a na hlavě měl široký bílý
klobouk
a na bradě šedivou bradku; vedle něj stála černá dívka, která
ho
ovívala. Archaická paví pera byla nahrazena nehlučným
bateriovým
větráčkem. Na stole vedle jediné široké sklenice na vysoké
nožce
ležela terčová pětadvacítka s dlouhou hlavní a masivním
tlumičem - asi
starožitnost. U stolu stál i můj známý se slámovými vlasy,
potní
páskou a bičem. Zaťal jsem zuby, aby nebylo vidět, že se
začínám
třást.

"To je on, Salinasi?" řekl sedící muž, aniž by na slámového
otočil
hlavu.

"Ano, pane Ruffusi."

V té chvíli mi jeden z míšenců dupl na řetěz a bolest v
rozedřených
zápěstích mne srazila na kolena.

"Ano, příteli, před panem Ruffusem vždy klečet. Je to
bezpečnější,"
řekl pan Ruffus, pomalu upil martini, položil sklenici a
bříšky prstů
pohladil pažbu terčové pistole.

Sklonil jsem hlavu, aby mi neviděl do očí.

Vztek a strach. U lidí na konci se jeden pocit přetaví na
druhý ve
zlomku vteřiny.

Zrovna jsem byl ve fázi vzteku.

"Zvedni mu hlavu, Solomone, ať s panem Salinasem vidíme, jak
se přítel
tváří."

Ramenatější z míšenců mne chytil za bradu a temeno a zalomil
mi krk.

"Má vztek, Salinasi. Měl jsi pravdu, necháme si ho," zvedl pan
Ruffus
pistoli, namířil na mě a ukázal hlavní vpravo. Tím jsem byl
odbytý -
míšenci mne odvedli k něčemu jako nízké klepadlo na koberce
s železnými kruhy a k jednomu zamkli můj řetěz. Na těch pár
krocích
mne museli podpírat, protože se mi najednou podlamovaly nohy.

Pak jsem ležel na vlhké kousavé trávě, dýchal zapařený vzduch
a lezly
po mně mouchy. Co víc jsem si mohl přát. Ze strany jsem měl
dobrý
výhled na stůl pana Ruffuse.

Míšenci přivedli mého souseda zprava a srazili ho na kolena
stejným
způsobem jako předtím mne.

"Hmmm, co myslíš, Salinasi? Vezmou ho?"

"Mohli bychom to zkusit," řekl Salinas.

Pan Ruffus namířil na klečícího muže a ukázal hlavní vlevo, k
jednomu
z bambusových baráků.

Míšenci černocha odvedli a odešli pro dalšího zajatce.

A dokud nezačal polední žár, vodili další a další. Naprostá
většina
jich zmizela vlevo, dva byli připoutáni ke klepadlu vedle mě.
Na
zbytku provedl pan Ruffus tak zvanou selekci. Byli buď staří,
nebo
nemocní, nebo zranění. Uměl z pětadvacítky střílet tak dobře,
že
každému z vyselektovaných trvalo minimálně dvacet minut, než
zemřel.
A každého to bolelo. Hodně bolelo.

"Směr mrazák," řekl vždy po exekuci pan Ruffus a ukázal hlavní
ke
kuchyni.

Když střelil prvního a díval se, jak se svíjí v zakrvácené,
uválené
trávě, řekl: "Vždy znovu a znovu mne překvapí, jak mají ti, co
zemřou
v bolestech, šťavnaté maso, že Salinasi?"

Na krvavé skvrny se slétala mračna much. Ruffusovi to nevadilo
-
naopak. Jenom si zakryl skleničku ubrouskem a měl jsem dojem,
že se
mu chvěje špička nosu, jak ten mdlý pach smrti nasává.

"To byl před polednem poslední, pane Ruffusi," řekl Solomon,
když
odvedli vychrtlého ebenově černého mladíka do domu vlevo.

"Tak to mám pro dnešek po práci," dopil pan Ruffus martini.
"Salinasi,
dohlédni, ať naše nové přátele někdo nezprasí," kývl hlavní
pistole
ke mně a mým dvěma společníkům.

"Spolehněte se, pane Ruffusi," lehce se uklonil Salinas. Když
Ruffus
vstal, zjistil jsem, že bych se před ním asi ukláněl také. Byl
to obr
kousek přes dva metry a přestože měl bradku šedivou, pod
vyžehleným
bílým oblekem se mu vlnily uzly svalů. Původně jsem jeho
ramena
považoval za vycpávky, tak je měl vypracovaná. Pan Ruffus se
navíc
nepohyboval těžkopádně jako většina svalovců, ale pružně jako
kočka.
Ke své postavě měl velmi malé a štíhlé dlaně, ale ani na
okamžik jsem
nezapochyboval, že v nich dokáže lámat kosti. A že to určitě
dělá. Rád
dělá.

Černá dívka si zastrčila větráček za opasek, kyblík s ledem,
lahví
a skleničkou si vyvážila na hlavě, zdvihla stolek a židli a
vykročila
za panem Ruffusem.

Míšenci nás odemkli od klepadla.

"Dostalo se vám zvláštní cti, pánové," ošklivě se usmál
Salinas.
Pohupoval se na patách a točil rukojetí biče mezi prsty. Pach
jeho
potu mne udeřil jako kladivo - lepší si bylo dát pod nos
vlastní ruku;
sám si člověk tak nesmrdí.

"Ta čest ale neznamená, že můžete mluvit bez vyzvání,"
pokračoval
a klepl násadou biče menšího z míšenců do ramene, "tady
Solomonův
přítel přišel o jazyk docela nedávno, a to je jeden z mých
nejvěrnějších," Salinas se zase usmál a mně po zádech zase
přeběhl
mráz. "Ticho tady znamená život. Tady v džungli," zachechtal
se
a srovnal si potní pásku.

Míšenci nás odvedli do jednoho z bambusových baráků na opačné
straně
mýtiny, než byl náš původní. Uvnitř byly řady sloupů na
závěsné
postele a stěny byly pokryté moskytiérami a na hliněné podlaze
dokonce
ležely rákosové rohože. V baráku nikdo nebyl.

Solomon nám jednomu po druhém odemkl okovy. Rezavé řetězy
sklouzly na
podlahu a Salinas na nás namířil pistoli.

"Strašně smrdíte. Tam vzadu je sprcha. Máte tři minuty,"
ukázal
Salinas na závěs v rohu baráku. Opravdu tam byla sprcha na
dešťovou
vodu a dokonce i něco jako mýdlo. Kratší tři minuty jsem
nezažil.

Když jsme se vrátili, odvedli nás do jiného domu. Byl na
mýtině ještě
dál od vězeňských baráků, byl malý, z ohoblovaných latí, a
dokonce měl
betonovou podezdívku a prkennou podlahu - byla to místní
"ordinace".

Lékař byl obrovsky tlustý, rozbředlý běloch; byl opilý,
uslintané rty
se mu chvěly a faldy sádla mu visely průramky v propoceném
síťovém
triku. Smrděl jako hromada čerstvého hnoje.

Salinas kývl pistolí: "Vás dva, pánové, poprosím, abyste si
sedli."
Moji společníci (nebo jak jim říkat) se posadili do rohu, kde
byla do
země vsazená tlustá železná trubka, na které byla pověšena
několikera
policejní pouta. Solomon jim je zacvakl kolem zápěstí - všiml
jsem si,
že to dělá opatrně, aby se nedotkl zkrvavených otlačenin po
okovech.
Bylo to dobré znamení. K někomu, kdo by neměl možnost se
pomstít, by
se tak ohleduplně nechoval.

"Tebe, příteli, poprosím, aby sis sedl tamhle," ukázal Salinas
křížem
přes hlaveň pistole. Ta pistole mi už pár sekund bez
nejmenšího
zachvění mířila do pravého oka.

Za zády se mi ozvalo podivně známé pištění a prkenná podlaha
se
rozechvěla. To "tamhle" bylo dřevěné křeslo s vysokým
nastavitelným opěradlem a gumovými pouty na ruce a nohy a
fixátorem
hlavy. To pištění byla kolečka - lékař dotlačil těžký kus
nábytku
doprostřed místnosti pod stropní lampu. Pištění mi připadalo
známé
proto, že znělo jako špatně namazané vozíky v supermarketu.
Dřevo
křesla bylo zacákané něčím černým. Začaly se mi podlamovat
nohy.

"Nemusíš mít strach, příteli. Doktor to křesílko, pravda,
někdy
používá na to, na co myslíš, ale tvá chvíle ještě nenastala,"
zachechtal se Salinas.

Vůbec jsem mu nevěřil, ale nezbývalo mi, než poslechnout. Mé
pravé oko
by určitě neminul. I když, rychlá smrt... Salinas postřehl, co
se mi
honí v hlavě. Není divu, zažil něco takového asi už tolikrát,
že by si
pro reakce lidí před tím strašným křeslem mohl nakreslit
časový
diagram.

"Nestřelím tě do oka. Přece tě nezabiju," pistole se mi svezla
k pasu,
"ale když ti ustřelím koule..." významně zdvihl obočí.

Když jsem si do toho křesla sedal, nechtěly se mi ohnout
kolena
a kdybych v uplynulých dnech něco jedl, asi bych se podělal.
Takový
jsem měl z odulého doktora strach. Salinas byl sadista, ale
proti tomu
potem a rozkládajícím se lihem páchnoucímu tvorovi vypadal
skoro
lidsky.

To, co se stalo pak, mne překvapilo jako nic v životě. Nejenže
mne ani
nepřipoutali, ale doktor mi zasypal rozedřená zápěstí nějakým
bílým
práškem a pečlivě je ovinul obvazy. Pak mi píchnul triádu. Měl
baculaté ruce s dlouhými baňatými prsty, které vypadaly jako
párky
a v kloubech byly hubenější než v článcích. Přestože byl
opilý, a ty
ruce vypadaly tak neobratně, jeho pohyby byly jemné a přesné.

Když jsem chtěl začít děkovat a když jsem cítil, že se mi do
očí
dokonce dere něco jako slzy, zamlaskala gumová pouta a rázem
jsem se
nemohl ani hnout.

"Nebude to bolet," poprvé promluvil doktor. Oči mu plavaly a
měl tak
ztuhlý jazyk, že mu bylo sotva rozumět. Odešel dveřmi v zadní
části
"ordinace" a vrátil se s úzkou obručí ze světlého stříbřitého
kovu
a s přístrojem připomínajícím kalkulačku s velkými tlačítky.
Na obruči
byly tři malé obdélníkové destičky. Doktor mi ji nasadil na
hlavu
a pootočil tak, aby destičky seděly na spáncích a na čele.

"Ty druhé dva bude potřeba ostříhat," řekl a s malým
šroubováčkem
v ruce mi začal něco dělat na zátylku. Jak promluvil, poprskal
mi
ucho. Cinkl kov o kov a obruč se začala svírat. Byla příjemně
studená.

"Tak," řekl doktor. Položil šroubováček na stůl, otřel si
dlaně
o stehna a zkusil, jak mi stříbřitý ovál sedí.

"Zapneme ho?" řekl Salinas a neznělo to jako otázka. Oba se mi
postavili za záda.

Strnule jsem zíral na stěnu a nic se nedělo. Jenom se vytratil
veškerý
zápach a měl jsem pocit, jako by se mi v mysli, tam někde
vedle Toho
druhého, objevilo něco nového, takového beztvarého a
lepkavého. Ale
nebylo to nepříjemné.

A pak to začalo bolet. V hlavě - uvnitř. Zapřel jsem se do
gumových
pout, ale bolest rychle ustala. Cítil jsem, že se něco
podstatného
změnilo, ale nevěděl jsem co. Ten pocit se rychle vytratil.

"Odpoutej ho," v zorném poli se mi objevil pan Salinas a mířil
na mě
pistolí. Doktor povolil gumové popruhy a zmizel; pan Salinas
kývl
a znovu se vrátila bolest. Tentokrát byla nepopsatelná,
nesnesitelná
a nekonečná. Přestože jsem seděl v křesle volně, nemohl jsem
se ani
pohnout.

"V pořádku, stačí. Stačí!" luskl pan Salinas prsty. Jeho slova
mi přes
clonu bolesti připadala žlutá a jako by pomalu odkapávala
odněkud ze
stropu. Bolest pomalu a neochotně ustoupila.

"Vstaň," řekl pan Salinas. Vyskočil jsem jako pružina a když
jsem se
mu podíval do obličeje, zjistil jsem, že ho miluju - byl to
můj Pán -
pan Salinas.

"Ostříhej je do hola," podal mi pan Salinas nůžky a kývl k
připoutaným
mužům. Úzkostlivě jsem pozoroval jeho rty, aby mi neuniklo
jediné
slůvko. Pak jsem stříhal černé kudrnaté vlasy a pak mi pan
Salinas
řekl, ať se postavím ke zdi a dívám se.

Prvního muže posadili do křesla, doktor mu ošetřil odřeniny,
dal
injekce a nasadil kolem ostříhané hlavy stříbřitou obruč. Pak
se nic
nedělo. Jenom v jednu chvíli muž začal strašně slintat a do
očí se mu
vloudil takový psovský výraz. Cítil jsem, že i já mám
poslintaný
hrudník, ale vůbec mi to nevadilo.

Nakonec jsme stáli podél stěny všichni tři a pan Salinas se
před námi
pohupoval na patách. Cítil jsem, že ho moji bratři milují
stejně jako
já - tlustý lékař stojící za křeslem v nás budil trochu
nedůvěru.

"Solomone?!" zavolal pan Salinas. Dveře se otevřely a já
prudce otočil
hlavu, jestli odtamtud pro pana Salinase nehrozí nějaké
nebezpečí. Byl
to jenom ten svalnatý míšenec; už jsem ho viděl dřív, a teď
jsem
k němu cítil stejnou nedůvěru jako k doktorovi. Věděl jsem, že
bych ho
i přes ty svaly dokázal zabít holýma rukama. A kdyby ne, moji
bratři
by mi pomohli. Je to povznášející pocit, mít bratry.

"Solomone, standardní procedura. Ale ručíš mi, že tihle dva
dostanou
pořádnou výstroj - a tenhle," ukázal na mě, "všechno, v čem
jsme ho
chytili. Jasný?!" Klepl míšence násadou biče do ramene.
Hlasitě to
mlasklo.

Pan Salinas se otočil na nás: "Solomon vás odvede obléci se, a
ve
zbrojnici vám dají zbraně. Pak vás odvede ke generálu
Ruffusovi - ten
vám řekne všechno ostatní. Kdyby s vámi kdokoli chtěl dělat
cokoli
jiného, než jsem vám právě řekl - třeba si s vámi povídat -
můžete si
s ním trochu pohrát," to už se zase díval na Solomona,
"vytržení
jazyku je vhodný trest, že Solomone?"

Solomon v odpověď zbledl.

"Říká se ano, pane!" zničeho nic zařval Salinas.

"Ano, pane!" zařval Solomon.

Salinas se otočil na nás: "Jeho přítel přišel o jazyk, když si
chtěl
s vašimi staršími bratry povídat o něčem, o čem neměl,"
Salinas se
zazubil: "Když vám něco rozkážu, také řekněte `Ano, pane,` ale
nemusíte řvát jako Solomon."

"Ano, pane," řekli jsme trojhlasně.

                                 ***

Solomon nás odvedl do hlubokého sklepa vybetonovaného pod
jedním
z bambusových baráků. Hlídka a skladník se postavili do
pozoru.

Vysoké kožené boty, kalhoty i neprůstřelná vesta mi byly
známé, ale
nevěděl jsem odkud. Přes ramena jsem si sepnul potrhaný, ale
pečlivě
pozašívaný celtový plášť; měl šedočernou barvu zvlhlého
betonu. Moji
bratři dostali obyčejné maskovací obleky a plátěné boty.

O sklep dál jsme každý dostali brašnu ze zelené látky s
popruhem přes
rameno, polní lahev, nůž a krátkou ručnici. Já jsem dostal
velký nůž
v zeleném plastovém pouzdře omotaném černou šňůrou. Při
pohledu na
pouzdro se mi velkými písmeny vybavilo slovo AITOR, ale
nevěděl jsem,
co znamená.

Pak jsme šli za Solomonem, chvilku po mýtině a chvilku
džunglí, až
jsme došli k nevelké přízemní haciendě, nad kterou byly ve
větvích
roztaženy maskovací sítě.

Na verandě seděl velký muž v bílém obleku.

"Vítám vás, bratři," usmál se, "jen pojďte dál," položil
sklenku na
vyřezávaný bílý stolek a švihem se zdvihl z proutěného
houpacího
křesla.

Byl to pan generál Ruffus a miloval jsem ho daleko víc než
pana
Salinase. Na místě bych pro něj zemřel.

                                 ***

Solomon se uklonil a odešel po pěšině v džungli.

Nás tři generál Ruffus zavedl do velké místnosti s
francouzskými okny
vedoucími dozadu za haciendu. Byla jimi vidět mýtina s nízkým
podrostem.

Přicupitala černoška a přinesla generálovi jeho křeslo a
sklenku.

"Budu vám vyprávět zajímavý příběh, bratři," generál se
pohodlně
usadil a proutěná konstrukce pod jeho tělem zaskřípala.
"Postavte se
tady blíž, ať mne slyšíte," ukázal rukou se sklenkou kousek
před sebe.
Cítil jsem velkou radost, že u něj mohu být tak blízko.

Do martini žbluňkly dvě olivy.

"Byl jednou jeden voják," začal generál, "a toho vojáka
nebavilo
poslouchat rozkazy jiných vojáků, které považoval za hlupáky.
Ale
ještě víc ho nebavilo nebojovat. Na co se stal vojákem, když
půl
života proseděl u stolu na malé základně ve státě Wyoming,
USA, kde
vydával rozkazy jiným vojákům, rozkazy, na jejichž splnění
nezáleželo,
a sám dostával podobné rozkazy, na nichž nezáleželo ještě
trochu víc.
Na co jsem cvičil a trénoval, na co se učil taktiku a
strategii, když
nikdy nebude žádná válka, říkal si po večerech, když počítal,
kolik
peněz ušetří do výslužby a kdy pokaždé došel k sumě mírně
řečeno
neradostné. Strašně se mu nechtělo zemřít chudý; jak na
peníze, tak na
zážitky, a jak stárl, stále více se mu zdálo, že svět je řízen
diletanty a zbabělci a že on by to dokázal lépe.

Jednoho dne se rozhodl s nudným životem skoncovat a vypravil
se do
země, kde se ještě dalo něco dokázat. Tou zemí byla Afrika,
kde
ještě svištěly kulky, kde zbraň byla považována za součást
člověka
a kde všichni byli do určité vysoké míry vojáci.

Protože byl chytrý, dostatečně bezohledný a znalý boje, brzy
se
z žoldáka propracoval na poradce jednoho z náčelníků kmene,
který
tvořil nevelkou, ale co do vlivu nezanedbatelnou část armády,
která se
jmenovala Armáda středu. Pak, když náčelník zemřel, stal se
voják
hlavou kmene. Pod jeho velením kmen zmohutněl a zesílil a šel
od
vítězství k vítězství. Tak bylo jen přirozené, že byl povolán
do
Vysoké rady náčelníků, kde mu bylo umožněno setkávat se s
vrchním
velitelem Armády středu. Pak náš voják udělal první chybu,"
generál
Ruffus si dolil martini a pokýval hlavou. Šedivá bradka mu
zašustila
o klopy saka, "ano, přátelé, i on dělal chyby. Smrtelná nehoda
potkala
vrchního velitele moc brzy, kdy voják ještě neměl tak pevnou
pozici,
jak se domníval. Náčelníci ostatních kmenů se názorově
rozdělili
a nepomohly ani další nehody, které omezily počet těch, kteří
byli
proti novému vůdci. Ty nehody byla druhá chyba. Protože pak
došlo
k nejhoršímu: každý z nových náčelníků se rozhodl, že je
dostatečně
fundovaný, aby vládl Armádě středu sám. Někteří staří
náčelníci se
semkli kolem vojáka, prohlásili ho vůdcem, ale stejně začal
boj -
a bohužel, válčila oslabená Armáda středu proti bývalým částem
Armády středu. A toho využila Severovýchodní armáda i volné
kmeny ze
severozápadu a zaútočily. Netrvalo dlouho a okleštěná Armáda
středu se
začala rozpadat na samostatně bojující skupiny; severní lidé
tlačili
její narychlo a chaoticky se spojující zbytky stále hlouběji
do
pralesa Středu, který byl už léta považován za nedobytný a z
kterého
jednou měla vyjít Armáda, která sjednotí Afriku a později celý
svět.

Jediný, kdo se v pralese dokázal úspěšně bránit, a jediný, kdo
nepropadl panice, byl náš voják. Díky složitému systému
zákopů,
podzemních tunelů, pevnůstek a modernímu vedení boje se jeho
kmenu
podařilo nápor ze severu částečně zastavit a částečně odklonit
proti
hlavním vnitřním nepřátelům, bývalým spojencům. Pak se ale
stalo to,
co se obvykle stává, když je jeden výrazně silnější než
ostatní.
Tlačené kmeny bývalé Armády středu se spojily s útočníky ze
severu
a Seveřané, takto posíleni, znovu udeřili na vojáka.

Džungle zrudla krví a zápach rozkládajících se mrtvol bylo
cítit na
stovky kilometrů. Pak vojákovi vpadli do zad jeho vlastní
lidé. Zrada
je jedna z nejúčinnějších válečných metod. Voják ale s něčím
takovým
počítal, a tak se v čele padesátky věrných z obklíčení probil.
Ale
jenom proto, aby padl do sevření ještě tužšího.

Začal poslední boj. Dým ze střelného prachu a hořící džungle
zakryl
nebesa, rachot bitvy trval den a noc a ještě den. Vojákovi
lidé měli
proti sobě stonásobnou přesilu, která je tlačila do bažin.
Docházely
potraviny, voda i střelivo; minomety nepřítele pustošily
vojákovy
řady..." Generál Ruffus se odmlčel a dlouho si točil prázdnou
sklenkou
a druhou rukou si cuchal bradku. Pak zdvihl hlavu a jednomu po
druhém
se nám zahleděl do očí: "A v okamžiku, kdy si náš voják říkal,
že vše
je ztracené a že poslední kulka z věrného coltu ho uchrání
před
ponížením z porážky, v tom okamžiku se stal zázrak: Z nebe se
snesly
dva černé stroje a zpod jejich křídel začaly šlehat blesky,
které
kosily nepřátele po desítkách." Generál Ruffus si dolil a
zdvihl
sklenku, jako by připíjel někomu neviditelnému na zdraví: "V
černých
strojích nebyli lidé, jak se voják nejprve domníval, ale
Bytosti,"
píchl generál Ruffus prstem ke stropu. "Nebyli to žádní andělé
-
naštěstí," pousmál se, "ale byli to vojáci. Stejní jako náš
voják,
drsní, žijící bojem a smrtí. Co na tom, že vypadali jako
létající
sudy; jejich technika brzy překonala jazykovou bariéru a pak
uzavřeli
s naším vojákem dohodu. Oboustranně výhodnou dohodu.

Cizí válečníci vedli už dlouhé věky kdesi tam nahoře válku. A
přestože
jejich technika byla dokonalá, potřebovali na jistý druh boje
živé
bytosti - bojovníky. A jejich rasa byla nekonečným válčením
oslabena
početně, a životem ve spojení se stroji i fyzicky. Po
nedlouhém
pozorování se rozhodli, že na své bojovníky povýší lidstvo.
Jediný
problém byl, jak dát lidským armádám velitele. Bytostí nebylo
zdaleka
tolik, aby mohli vést boj na všech dosavadních místech a navíc
ovládat
miliardové lidské masy, které poté, co se transformací stanou
jejich
válečníky, budou potřebovat detailní vedení - na tisíc
bojujících
jednotek jednu `velící jednotku`, jak říkali. Taková `velící
jednotka`
musí mít zkušenosti s bojem a nesmí být transformována v
bojovníka.
Bojovník jen poslouchá a umírá.

Zachráněný voják Bytostem slíbil, že bude dodávat velící
kádry.
Bytosti slíbili jemu, že ho budou plně podporovat a zásobovat
a že
vláda nad planetou jednou bude zcela v jeho rukou. Dál mu bylo
sděleno, že prales Středu nebude - mimo okrajových částí - v
Den
transformace zasažen. Podle pozorování Bytostí jsou nejlepší
potencionální velitelé právě v tomto pralese - lidé zocelení
půl
století trvajícím bojem. A on, voják, je prý nejlepší z nich,
proto ho
Bytosti zachránily před smrtí. Pro vojáka to byla nejvyšší
pocta, jaké
se mu kdy mohlo dostat," generálu Ruffusovi se začaly lesknout
oči;
zamrkal a znovu si dolil, "rasa vesmírných válečníků ho uznala
za
nejlepšího bojovníka na Zemi, za sobě rovného," generál Ruffus
znovu
naznačil přípitek. "Proč Bytosti nemohou nezasažené jednotky
lovit
samy, vyplynulo z jejich malého počtu a z jisté neobratnosti,
kterou
ve svých létajících skafandrech na Zemi pociťovali.

A jak se voják a Bytosti domluvili, tak se i stalo," generál
Ruffus
vstal: "Lidstvo již bylo transformováno a vám třem se dostalo
cti, že
se můžete přidat ke skupině privilegovaných, která vojákovi
pomáhá
shromažďovat důstojníky pro Bytosti.

Zítra se každý z vás připojí ke zkušenějším bratrům a začnete
s prací." Generál Ruffus z kapsy vyndal malý radiotelefon a
naklepal
trojciferné číslo: "Salinasi? Přijď si pro naše přátele,"
generál
zaklapl a schoval telefon:

"Pan Salinas vás zasvětí do některých praktických stránek
vašeho
nového života." Generál Ruffus si nalil další sklenku, přidal
dvě
olivy, sedl si a mlčel, dokud pro nás pan Salinas nepřišel.

Když jsme odcházeli, cítil jsem z toho, že opouštím místnost,
kde je
můj generál Ruffus, hluboký zármutek.

                                 ***

"Zacházet s puškou vás asi učit nemusím, ale je tu pár nových
důležitých momentů," řekl pan Salinas. Stáli jsme vedle něj na
začátku
dlouhého pruhu vyklestěné džungle, podle terčů na protější
straně
používaném jako střelnice. Pan Salinas si půjčil mou ručnici
a z brašny mi vyndal zásobník s pěti náboji: "Uspávací střely
jsou
mnohem lehčí než kovové," zasunul zásobník do zbraně, "přesné
maximálně do padesáti metrů, a musí se mířit trochu níž než
normálně.
Hodně nadnášejí. Nikdy nestřílejte skrz listí nebo podobně."
Pan
Salinas předvedl velmi přesnou střelbu na lidskou siluetu a
vrátil mi
ručnici: "Vždy střílejte na nohy, nejlépe na stehna. Zasažený
okamžitě
upadne do bezvědomí, které trvá dvanáct hodin. Na hruď
nestřílejte,
pokud ji cíl nebude mít holou - jen přes kalhoty nebo přes
košili je
uspání jisté. Přes víc vrstev látky ne. Do rukou se špatně
trefuje
a zásah do hlavy by mohl cíl poškodit. Zkuste si vystřelit,"
kývl pan
Salinas. Vystříleli jsme každý dva zásobníky a byl jsem pyšný,
že po
třetím výstřelu šly všechny mé rány přesně do stehen siluety.
Čtyři do
levého, tři do pravého. Pan Salinas mne pochválil a já cítil,
jak se
mi hrdostí dme hruď. Pak nám vysvětlil, že máme střílet po
všem, co má
dvě nohy: "Bytosti berou děti od šesti let; ty menší necháme
dorůst do
použitelného věku. S vhodnejma ženskejma rozšíříme naši líheň
-
Bytosti nám zaručili dlouhodobý odběr," zasmál se pan Salinas,
"a opice sníme." Pak nám ještě vysvětlil něco z taktiky, s
jakou
budeme pročesávat prales, útočit z vrtulníků nebo hlídkovat
kolem
tábora. To poslední proto, že cíle se občas pokusí o
protiútok.

"Má to všechno jeden háček," řekl nakonec, "oni po vás budou
střílet
ostrýma a vy se k nim musíte dostat hodně blízko. Proto každý
máte..."
zalovil v mé brašně, "tohle." Mezi prsty měl stříbřité
platíčko
s pilulkami.

"Říká se tomu kinetin. Zrychlí vám reakce, uvolní rezervy sil,
potlačí
bolest a úrazový šok a tak. Bere se na rozkaz těsně před bojem
a vždycky jen jeden prášek. A bacha, přestože budete mnohem
silnější
než normálně, kosti budou pořád stejně křehké, tak se nesnažte
rukama
porážet stromy," pan Salinas mi vrátil platíčko do brašny.

"Teď půjdete žrát a spát... jo, málem bych zapomněl. Musím vám
říct,
co smíte dělat bez rozkazu." Když řekl, že bez přímého rozkazu
smíme
močit, všichni tři jsme si okamžitě rozepnuli poklopce.

Pan Salinas se znechuceně odvrátil.

                                 ***

Jíst můžeme také sami. Bylo vařené maso a vařené hlízy
připomínající
brambory. Bylo to dobré.

Spali jsme v dlouhém domě s moskytiérami na zdech; jako bych v
něm už
někdy byl.

                                 ***

Ráno jsem nemohl dospat, potřeboval jsem vidět obličej
generála
Ruffuse, nebo alespoň pana Salinase. Barák, který byl, když
jsme šli
spát, poloprázdný, se do rána zaplnil do posledního místa.
Bratři
spali v závěsných postelích a šaty měli buď srovnané do
úhledných
hromádek na rohožích, nebo si je sušili na rámech postelí.
Karabiny
jsme všichni měli pověšené na dosah ruky.

Protože jsem dobrý střelec, byl jsem přidělen do jednoho z
vrtulníků.
Letiště je v džungli nedaleko tábora.

Z maskovací barvou natřené cisterny jsme dotankovali kerosin,
jeden
bratr si sedl k řízení, druhý s ručnicí vpravo, já vlevo.
Bratr mi
ukázal, jak si nasadit sluchátka a jak se připoutat širokým
koženým
opaskem. Později, při divokém manévrování, se to ukázalo velmi
praktické.

Vrtulník se zdvihl do vzduchu a začal prudce zrychlovat.
Letěli jsme,
dokud džungle pod námi nepřešla v lesostep. Ve sluchátkách
jsem
slyšel, jak bratr u řízení dostal souřadnice, kde je hlášen
pohyb
cílů.

Pak jsme přilétli nad určené místo a nic se tam nehýbalo. Z
druhé
strany nalétl náš druhý vrtulník a začal shazovat cvičné
granáty.
Velký hluk a intenzivní záblesky, jinak nic. Zem pod námi
ožila cíli.
Mihaly se mezi stromy a bylo jich asi deset. Zaopakoval jsem,
zamířil
a vystřelil. Cítil jsem velké uspokojení - zasáhl jsem jeden z
cílů do
lýtka. Nadskočil, dvakrát se překulil a zůstal ležet. Další
dva cíle
měly kulomet. Jeden si ho opřel o rameno, druhý si zapřel
pažbu o bok
a pokusil se nás zasáhnout. Trasovací střely profičely kolem
vrtulníku
a zůstaly po nich kudrnaté kouřové stopy. Dvě bouchly do
pancíře, a pak
bratr vpravo, který měl výhodnější pozici, zasáhl cíl
podpírající
kulomet a druhou ranou i střelce.

Když se žádný z cílů dole nehýbal, přistáli jsme a pět jich
naložili.
Druhý vrtulník nás kryl ze vzduchu. Pak jsme se vyměnili. Cílů
bylo
víc než deset, několik malých jsme dostřelovali na zemi.
Museli jsme
se pro ně vrátit.

V táboře od nás cíle převzali míšenci, kterým žádný z bratrů
nedůvěřuje (příliš vypadají jako cíle).

                                 ***

A tak šel den za dnem. Někdy to bylo špatné, když nebyly cíle,
někdy
radostné, když byly.

                                 ***

Když byl poprvé sestřelen můj vrtulník, po krátké léčbě jsem
byl
přeřazen na pozemní operace. Plížit se džunglí je taky hezké.
Jsme
rozděleni do skupin; ta má se jmenuje Zelená. Nejzkušenější z
bratrů
nás koordinuje a vždy dá povel, kdy máme polknout tabletu
kinetinu
a kdy útočit.

                                 ***

Prší a voda pleská na listy. Olizuju ji, protože pít se smí
bez
přímého rozkazu. Když velící bratr dal povel, polkli jsme
pilulky
a zaútočili na skupinu cílů tiše postupujících džunglí proti
nám.
Kinetin vždy působí velmi rychle.

Bylo mi krásně.

Zasáhl jsem dva malé cíle, uhnul mačetě třetího a čtvrtý jsem
srazil
pažbou. Opatrně, abych ho nepoškodil - přesně, jak máme
povoleno.
Džunglí proti mně začaly šlehat kulky, ale pod vlivem kinetinu
se
dokážu pohybovat tak rychle, že střely srážely listy v
místech, kde už
jsem nebyl.

Po boji jsme odnášeli mnoho cílů a dva bratry. Jeden měl
prostřelenou
hlavu a druhý useknutou ruku. Oba se usmívali.

Další den jsem mohl spát déle, stejně jako všichni bratři,
kteří užili
kinetin.

                                 ***

Zakrátko jsem se vrátil do vrtulníku. Byl nový, stejně jako
oba
bratři, kteří v něm se mnou létali.

                                 ***

Vždy, když jsme v táboře nashromáždili dost cílů, bylo potřeba
je
odvézt. Vozili jsme je na krytých nákladních autech, která
zepředu
a zezadu chránilo po jednom pásovém obrněném transportéru.
Když na mne
přišla řada, jel jsem v transportéru jako plamenometčík.

Byly to šťastné dny. Náš stroj vedl kolonu šesti nákladních
aut a byl
v něm s námi pan Salinas. Dny to byly šťastné, protože jsme mu
s bratry mohli být nablízku.

Jeden bratr řídil a já stál s hlavou ve věžičce předního
plamenometu.
Pan Salinas ležel na palandě a měl zavřené oči.

Cesta trvala pět dnů a celou dobu se nic zvláštního nestalo.
Od
rukojetí plamenometu jsem měl rozedřené prsty a od pozorování
džungle
mne pálily oči, ale to nevadí.

Tábor Bytostí byl ve velké, přehluboké a nepřirozeně
pravidelné
kotlině a vypadal divně. Uprostřed byla gigantická, černá,
kulovitá
věc a na okrajích kotliny hlídkovaly stroje, které vypadaly
jako bílé
pontony a byly mi povědomé. Když jsme přijeli blíž, všiml jsem
si, že
ani jeden ze strojů, ani ta obrovitá kulová věc, se nedotýká
země.

Jeli jsme blíž a blíž a blíž a ta obrovitá věc byla stále
větší
a větší, až se to zdálo být nemožné. Pak jsme byli skoro u ní
a její
oblý bok se strměl nad námi a zakrýval polovinu nebe. Tehdy
nám
vylétly vstříc takové malé věci. Odněkud se mi v hlavě
objevilo slovo
`popelnice` a měl jsem z nich nepříjemný pocit. Přesto jsem na
ně
plamenometem zamířit nedokázal.

Pan Salinas vystoupil, chvilku stál před popelnicemi,
rozkládal rukama
a tvářil se spokojeně. Pak jsme s bratry vykládali cíle.
Některé po
pětidenní cestě nemohly chodit, obzvlášť ty malé. Rovnali jsme
je na
létající plošiny, které vždy, když byly plné, odlétly k něčemu
na
druhé straně kotliny - vypadalo to jako včelí plástev. Cílů k
vyložení
bylo hodně a ke konci jsem byl unavený. Řetězy řinčely. Větší
cíle mně
i bratrům něco říkaly a plivaly na nás. Měli jsme přímý rozkaz
neposlouchat, a tak jsem nerozuměl, co cíle říkají. Jako jeden
z posledních jsem nesl malý cíl, který se od ostatních lišil a
měl
jsem při pohledu na něj divný pocit. Cíl nebyl tmavý jako
ostatní
cíle, a měl bílé vlasy. Ten divný pocit jsem měl proto, že mi
barvou
kůže i vlasů připomínal generála Ruffuse. Už jen z představy,
že bych
mohl snést pohled na spoutaného generála Ruffuse, se mi
podlamovala
kolena. Rychle jsem se bílého cíle zbavil.

Vypláchli jsme nákladní vozy hadicí a ostříkali se s bratry
navzájem.
Pak jsme nakládali bedny, které přivezly ty létající plošiny,
a dva
bratři nasedli do vrtulníků, které jsme od Bytostí dostali
místo dvou
strojů, o které jsme nedávno přišli při pokusu zajmout cíle na
poušti.
To bylo tehdy, co potom můj vrtulník letěl rozbít raketami
automatické
protiletecké pasti a přivézt vše, co se z trosek helikoptér
dalo
použít.

                                 ***

Cestou zpět do tábora nás přepadlo několik cílů. Přetížené
nákladní
vozy stále zapadaly do rozbahněné cesty, a tak pro cíle bylo
přepadení
lehké. Plamenomety jsme je zahnali zpátky do džungle - máme
jen
plynové plamenomety a rozkaz žádný z cílů nezasáhnout. Za
chvíli
přiletěly vrtulníky z tábora, přivezly řidiče náhradou za
zastřelené,
a výsadek bratrů ulovil osm cílů.

                                 ***

Za čas jsem byl opět přeložen k vrtulníku, z vrtulníku k
pozemním
operacím a za další čas k strážní službě kolem tábora. Ta
nebyla tak
hezká - nelovily se při ní cíle. I když celý den sedět a
pozorovat
jeden úsek džungle je také pěkné. Pak jsem znovu střílel z
vrtulníku,
znovu doprovázel transport, znovu byl přeřazen na pozemní
operace
a znovu hlídal tábor a tak dokola.

Byl to hezký život.

                                 ***

Pršelo. Džungle kolem byla hustá, jak jsem ještě neviděl, a
samá
pavučina. Krčil jsem se bez pohybu pod velkým listem,
odjištěnou
karabinu v rukou, a poslouchal, jestli se v šumění a pleskání
neozve
něco podezřelého.

Velící bratr nám řekl, že skupina cílů před námi je velká.
Sluchátko
v mém uchu se ozývalo jeho příjemným monotónním hlasem. Pak v
něm
zapraskalo a ozval se hlas pana Salinase:

"Dneska to budu řídit sám. Je jich opravdu hodně - tak až
řeknu, každý
z pozemních si vezme dvě tablety kinetinu. Opakuji, dvě
tablety," pan
Salinas si odkašlal: "Půjdou dvě zdvojené rojnice za sebou.
Žlutá se
Zelenou první, Červená s Modrou druhé. Pět vrtulníků vám
požene cíle
naproti a na bocích bude rozmístěna Oranžová skupina jako
záloha."
Mimo toho, že si dnes vezmu dvě pilulky, jsem nevěděl, o čem
pan
Salinas mluví, ale věděl jsem, že patřím k Zelené skupině a že
velící
bratr panu Salinasovi rozumí. Čekal jsem bez pohnutí pod svým
listem
a skrz řídkou pavučinu pozoroval pokroucený kmen opředený
liánami a hustými pavučinami. Věděl jsem, kde je bratr vpravo
a kde
bratr vlevo, a oni věděli o mně. Někde za mnou byli další
bratři
a dnes nade mnou bděl dokonce pan Salinas. Cítil jsem se
dobře.

Začalo pršet víc a kapky se hlasitě rozpleskaly. List, pod
kterým jsem
se krčil, mne pod jejich nárazy občas klepl do temene. Když se
v hluku
padající vody ozvalo vzdálené svištění vrtulníků, roztrhl jsem
pavučinu, kterou jsem měl před obličejem, a zahleděl se
dopředu
a trochu doprava. Byla vidět jen další pavučina, ale tak je to
v džungli skoro vždycky.

Když se ozve nějaký hluk, můžeme se pohnout, abychom přesněji
věděli,
odkud vychází.

Čekal jsem dál - jak zněl rozkaz - bez pohnutí. Na rameni mi
seděl
velký černý pavouk a z kůže na krku mi odsával deštěm naředěný
pot.
Lechtalo to. Když si lem mé neprůstřelné vesty vybral jako
opěrný bod
pro pavučinu, přišel rozkaz polknout kinetin. Jak jsem se
pohnul,
pavouk sjel na zem. Byl docela těžký; mému rameni se ulevilo.

Když jsem polykal pilulky, cítil jsem, že mi po nohavicích
lezou
pijavice a hledají, kudy se dostat k holé kůži. Vždy po
návratu
z džungle jich mám kolem krku tmavý, krví nacucaný límec,
který se
pustí až po postříkání kerosinem. Každý druhý den si píchám -
jako
všichni bratři - triádu; tak pijavice ani možná infekce
nevadí.
Generál Ruffus se o nás dobře stará.

"Útok. Pomalu vpřed," ozval se mi ve sluchátku hlas pana
Salinase:
"Opakuji: Útok. Pomalu vpřed."

Pohnul jsem se v té samé chvíli jako bratři vpravo a vlevo.
Puška se
musí nést tak, aby hlavní protrhávala pavučiny a zároveň, aby
vlákna
nezalepila ústí. Když jsou pavučiny mokré, jsou mnohem
lepkavější než
normálně a nalepí-li se na obličej, není nic vidět. Podle
steziček
protrhaných v pavučinách se dají stopovat cíle. Cíle podle
nich
stopují nás a stínají bratrům hlavy mačetami.

Ze země a rostlinstva stoupala šedobílá pára, pod podrážkami
čvachtala
voda a bláto plné pijavic a byl jsem od hlavy k patě obalený
mokrými
pavučinami. Po ramenou se mi hemžili pavouci a sáli krev z
pijavic,
které se mi zakusovaly do kůže na krku.

V mokré komíhavé zeleni se mihl stín. Mohl to být cíl. Vypálil
jsem
a zaopakoval. S uspokojením jsem zaznamenal, že i přes
pavučiny
stačila jedna rána a že to byl opravdu cíl. Se zapraskáním se
skácel.
Stoupl jsem si těsně k němu a do malého mikrofonku spojeného
se
sluchátkem jsem zašeptal předepsanou větu: "Zelená sedm u
zasaženého
cíle." Mnohokrát jsem sám seděl ve vrtulníku, kde počítač
zaznamenával
souřadnice, a pak nás navigoval, abychom se pro cíl buď
spustili, nebo
abychom navedli bratry v neprostupné džungli dole. Nikdy jsme
žádný
cíl neztratili nebo nezapomněli.

Další cíl na mne zaútočil mačetou. Pod vlivem dvojité dávky
kinetinu
se mi jeho pohyby zdály pomalé a malátné. Ukročil jsem
stranou, nechal
černé ostří sjet k zemi, udeřil jsem pažbou, otočil karabinu
na
ukazováku a vpálil padajícímu cíli uspávací střelu do stehna.
Jak jsem
zdvihl oči, stál proti mně další cíl, měl dlouhé vlasy a
střelil mne
do prsou z velké pistole. Zbraň sykla mnohem hlasitěji než
naše
uspávací karabiny.

Všichni v džungli máme neprůstřelné vesty.

Náraz kulky mne nadzdvihl a odhodil dozadu. Jak jsem padal,
cítil
jsem, že zády trhám pavučiny a drtím rostlinstvo. Ještě v letu
jsem
zaopakoval a vystřelil. Cítil jsem nespokojenost - uspávací
střela cíl
s dlouhými vlasy zasáhla do břicha. Tento typ cíle by tím mohl
být
poškozen.

Udal jsem další souřadnice, upozornil, že na nich jsou cíle
dva
a postupoval dál. Někde přede mnou se ozval vysoký krátký
hvizd. Cíle
ho používají jako signál. Buď začnou ustupovat, nebo hodně
střílet.

Protože od pana Salinase nepřišel žádný rozkaz, natočil jsem
se
směrem, odkud přibližně se hvizd ozval, pravým bokem a
postupoval dál.
Bokem proto, že se tak sníží plocha možného zásahu, a pravým
proto, že
srdce je nalevo. Tak zněla slova z instruktáže pro boj v
džungli.

Zanedlouho jsem narazil na jednoho z bratrů. Měl useknutou
hlavu,
neměl neprůstřelnou vestu a jeho vnitřnosti byly rozvěšeny ve
větvích
okolo. Byly plné pijavic a kouřilo se z nich. Vydal jsem se po
jedné
ze tří steziček, které ještě pavouci nestačili zalátat. Po pár
krocích
jsem šlápl na zablácenou a zakrvácenou kouli - byla to
bratrova hlava
a usmívala se. I umírání je příjemné, protože je za generála
Ruffuse.
Nahlásil jsem polohu bratrovy hlavy a útok pokračoval.

Do pleskání deště se ozvalo hlasité syčení a stvoly rostlin
začaly
nadskakovat a kácet se. Pavučina kousek vedle mé hlavy se
otřásla,
spadly z ní všechny kapky a uprostřed byla nevelká díra s
kouřícími
okraji.

Mohl to být automatický kulomet, nebo kulomet cílů.

Při takovémto kruhovém postřelování džungle se nemá smysl
krýt. Kulky létají zcela náhodně a buď zasáhnou nebo ne. Na
přímý
rozkaz bych si mohl lehnout na zem, ale ten nepřišel. Věděl
jsem, že
bratři, kteří slyší, odkud kulomet střílí, okamžitě půjdou a
zneškodní
ho. Na automatické zbraně máme u opasku pět malých granátů.
Také bych
šel proti kulometu - je to jedna z věcí, které mohu dělat bez
přímého
rozkazu.

Útok pokračoval.

Narazil jsem na další stopu v pavučinách. Byla čerstvější než
ta, po
níž jsem dosud šel. Na jejím konci ležel cíl a tiskl hlavu do
bláta,
jak se kryl před kulkami bzučícími kolem. V pleskání vody a
hvízdání
střel mne nezaslechl. Střelil jsem ho zezadu do stehna a
nahlásil jeho
polohu.

Útok pokračoval.

Někde, nedalo se určit z kterého směru, se ozval tlumený
výbuch
a kulky přestaly létat. Jedna z posledních
zasáhla velkého pavouka přesně doprostřed těla a rozcákla mi
ho po
obličeji. Nožičky mi vlétly za límec a jak se hýbaly, škrábalo
to.

V té chvíli se v džungli přede mnou něco zdvihlo ze země.
Myslel jsem,
že je to jedna z opic, které lovíme pro kuchyň.

Byl to vysoký zablácený cíl s vousy a ohromnou puškou.

Než stačil zvednout hlaveň, střelil jsem ho.

                                 ***

Uspávací střela se poničila v pavučinách, a tak, přestože jsem
ho
zasáhl, cíl neklesl. Zaopakoval jsem a znovu stiskl spoušť.
Mířil jsem
tunýlkem, který si proklestil první výstřel.

Ozvalo se jen cvaknutí. To už cíl stihl zalícit, a než jsem
nahmátl
nový zásobník, vystřelil.

Svět mi trochu ztmavl před očima.

Najednou jsem ležel na zádech, do očí mi padala voda a vousatý
zablácený cíl se nade mnou skláněl a něco říkal. Netvářil se
hezky.
Máme přímý rozkaz neposlouchat, co cíle říkají. Sáhl jsem po
karabině
a vycvakl z ní starý zásobník. Chtěl jsem se natáhnout pro
nový, ale
brašna s přetrženým řemenem ležela moc daleko. Nějak jsem se
nemohl
hýbat.

Cíl se usmál, namířil a stiskl spoušť. Z hlavně vyšlehl plamen
a má
pravá noha vylétla do výšky, jako bych se pokusil kopnout do
zelené
klenby, z které se řítily provazy vody.

Nejdřív to trochu zabolelo, ale pak se mi v hlavě objevilo, že
je to
zranění, které by nebýt mne, utrpěl generál Ruffus. Cítil
jsem, že se
začínám usmívat. Cíli se začaly třást rty, zvedl zbraň a
namířil mi na
čelo. Někde nedaleko se rozrepetil kulomet.

Přijde smrt. Smrt za generála Ruffuse. Usmíval jsem se ještě
víc.

V okamžiku, kdy stiskl spoušť, ho do stehna zasáhla uspávací
střela
a do šíje kulka.

Z hlavně mi do očí vyšlehlo bílé světlo. Po světle všechno
zčernalo
a propadlo se do stran.

Měl jsem pocit, jako bych to už někdy zažil.

                                 ***

Kupodivu jsem se probral.

Vodou prosáklé šaty se mi lepily na tělo, ale bylo takové
teplo, že to
nestudilo. Cítil jsem vlhký, zapařený pach hmyzu.

"Už jsem o tebe měl strach," zachraptěl někdo. Byl to můj
hlas. Byl to
Ten druhý.

Já jsem vůbec nevěděl, co se děje. Mimo bolesti jsem toho moc
nevnímal. Jen v hlavě jsem měl takové divné prázdno, jako by
mi v ní
něco scházelo. Byl to ošklivý pocit.

Bolest měla v mém těle tři hlavní ložiska: hrudník, dolní část
pravé
nohy a okolí levého oka. Po dlouhém přesvědčování sama sebe
jsem se
pokusil otevřít pravé oko, ale mimo šedé mlhy jsem neviděl
nic.

Dál jsem zjistil, že mohu hýbat rukama - a docela lehce.
Pravou jsem
si sáhl na obličej. Něco ruce kladlo odpor a ozývalo se suché,
jakoby
elektrické praskání. Před pravým okem jsem si nahmatal
zdeformovaný
kov. Když jsem ho odtáhl, zjistil jsem, že jsem doslova
obalený
pavučinami. To bylo to elektrické praskání. Znovu jsem upadl
do
bezvědomí.

"Buď rád, že tady ti pavouci jsou," probral mě hlas Toho
druhého,
"jinak by tě sežraly pijavice, nebo bys vykrvácel, nebo obojí.
Mimochodem, jsem docela rád, že si zase můžeme popovídat."
Hlas Toho
druhého zněl sice chraplavě, ale nevzrušeně. Napadlo mě, odkdy
mu
nevadí pavouci a zároveň jsem cítil, že jestli ještě jednou
upadnu do
bezvědomí, už se neproberu. Byl to pocit hraničící s jistotou
a musím
přiznat, že mě to svým způsobem lákalo: zavřít oči a bolest
zmizí
a strašidelné prázdno v hlavě zmizí... Přesně v té chvíli jsem
si na
všechno vzpomněl.

Nejdřív na světlo, šlehající z obrovské pušky těsně před mým
obličejem, pak - pozpátku - na to, co se dělo v uplynulých
týdnech
a měsících.

Až do chvíle, kdy mi párkovité prsty nasadily na čelo studenou
kovovou
čelenku, se mi vzpomínky nevracely moc rychle. Zbytek - to
dřív - se
mi vrátilo skokem. Zohýbaný kov, který jsem stále držel v
ruce, byla
ta čelenka zničená kulkou. Další myšlenka byla, že se musím
okamžitě
vrátit do našeho tábora ke generálu Ruffusovi, panu
Salinasovi,
bratrům...

Už se mi nechtělo zemřít.

Něco za čelem, tam uvnitř, mi skoro slyšitelně cvaklo.
Zabolelo to.

"Proč se chci vracet k tomu šílenému hovadu, co si říká
generál
Ruffus?" překvapeně jsem se zeptal sám sebe.

"Na to se zeptej sebe, ne mě," řekl Ten druhý.

"To jsem právě udělal," řekl jsem a cítil, jak se ve mně
vzdouvá vlna
rudého, ničivého vzteku. Obrovská vlna.

Už se mi opravdu nechtělo zemřít. Dokonce jsem v té jediné
chvilce
získal to, co kdy mělo jen málo lidí: smysl života.

"Zabiju ho," řekl jsem, "nabodnu na rožeň a za živa upeču." V
hlavě mi
vířila smršť z bolesti, ponížení, vyčerpání, vzteku a
nenávisti.
Hlavně nenávisti. Takovou nenávist jsem nezažil. Takovou
nenávist asi
ještě nezažil nikdo. Bolest i vyčerpání proti ní byly
podružné.
Ponížení a vztek jí dodávalo energii.

"Myslím, že na tohle grilování by ráda přišla spousta hostů.
Ale teď
bys měl spíš myslet na sebe. To oko a ta noha..."

Ano, potřebuju se uzdravit. To opravdu ano.

                                 ***

Podle všeho jsem měl být mrtvý.

Asi mne opravdu zachránili pavouci. Pavučiny mne izolovaly od
nočního
chladu a pijavic, ale hlavně se mi nalepily na rány a
zastavily
krvácení.

Pomalu jsem se posadil. Každý nádech bolel, jako by mi do plic
vráželi
nože. V neprůstřelné vestě jsem měl dvě kovové placky. Jednu
malou,
jednu velkou. Pod oběma určitě budou obrovské modřiny, pod tou
větší
možná naštípnutá žebra. Tahle neprůstřelná vesta není moc
kvalitní.

Odmotal jsem si pavučiny z hlavy a rozhlédl se. Kolem byla
šerá,
pavučinami opředená džungle a pršelo. Otevřel jsem ústa a
chytal
pramínky deště. Až teď jsem si uvědomil, jakou mám žízeň. Voda
chutnala po listí a po blátě, byly v ní muší tělíčka a byla to
nejlepší voda, jakou jsem kdy pil.

Kousek ode mne ležela velká nadmutá mrtvola obsypaná
pijavicemi. Občas
se k ní spustil pavouk a některou z pijavic si odtrhl. Mne asi
zachránilo, že jsem vydával teplo a pavoukům na mně bylo
příjemně.
Nebo jsem byl tak obsypaný pijavicemi, že pro ně bylo
pohodlnější na
mně zůstávat. Kvůli pavoukům nebyly tady v tom koutě džungle
ani
mouchy ani moskyti. Pavouci mi nějak nevadí, nejen Tomu
druhému.

"Neomdlím, neomdlím," drtil jsem mezi zuby, dokud barevná kola
na
černém pozadí neodezněla. Pak se mi konečně podařilo, abych
zůstal
sedět a nemusel se přitom podpírat oběma rukama. Měl jsem
zimnici;
zuby mi jektaly, že to znělo jako na volnoběh běžící řetězová
pila.

"Nejdřív noha," řekl jsem.

"Nejdřív si píchni triádu," řekl Ten druhý. Už tak nechraptěl.

"Nejdřív si píchnu triádu," řekl jsem.

                                 ***

Po měsících, kdy jsem žil jako robot, byla ta nenávist krásná.
Jen
díky nenávisti jsem překonával další a další návaly slabosti.

                                 ***

Natáhl jsem se a zachytil hlavní ručnice svou brašnu. Byla
prosáklá
vodou a červeným blátem, ale věci v ní by měly být dostatečně
vodotěsné. Píchl jsem si do předloktí tři injekce. Mezi každou
se musí
počkat třicet vteřin.

Polilo mne známé horko a zimnice okamžitě ustoupila. Byl to
hezký
pocit, že se zase nemůžu dívat na jehly a že si vzpomínám, kde
jsem si
podobné tři injekce píchl poprvé.

V té chvíli jsem si vzpomněl na Jonáše. A na Singhaiu.
Nechápu, že
jsem si na ně nevzpomněl dřív.

Vzpomněl jsem si i na to, že jsem spoutaného Jonáše
vlastnoručně
odevzdal Cizincům. Přestože jsem si před chvílí myslel, že
jsem dosáhl
nejzazších hranic nenávisti, nebyla to pravda.

Začal jsem bušit do polehlého rostlinstva vedle sebe, a bušil
jsem a bušil, dokud jsem vysílením neklesl na záda.

"Klid, klid, jen klid," monotónně mi k tomu opakoval Ten
druhý.

Když jsem se vydýchal, znovu jsem se posadil: "Neupálím ho, to
by to
měl moc snadné. Pan generál Ruffus." To jméno jsem vyplivl.
Chutnalo
mnohem hůř než hnijící bahno, které mi nacákalo mezi rty.

Protože bych se z toho mohl zbláznit, odložil jsem nenávist do
jedné
ze spodních přihrádek své mysli a přikázal Tomu druhému, ať
hlídá, aby
se neotevřela. Stejně z ní občas vyšlehl obláček rudého dýmu -
to mi
ale dodávalo sílu k životu.

                                 ***

"Takže se podíváme na tu nohu," řekl jsem a začal trhat
pavučiny,
které mne obalovaly jako polorozepnutý spací pytel. Když jsem
odhalil
svůj pravý kotník, pozvracel jsem se. Nebýt té nenávisti,
tentokrát
bych asi podlehl, zavřel oči a zemřel. Ten druhý ale pootevřel
přihrádku a nenávist mne přesvědčila, že pomstít se mohu i
jednonohý.

Jen otočit koleno, abych se dostal k řemínkům vysoké boty,
bolelo tak,
že jsem napůl omdlel. A to se musím zout.

V místě, kde bych měl mít kotník, bylo mezi chuchvalci sražené
krve
vidět listí. Skrz mou nohu.

"Kinetin," řekli jsme s Tím druhým současně, když mrákoty
ustoupily.

V mé brašně ho bylo opravdu dost. Vzal jsem si jednu tabletu a
dokázal
rozepnout všech deset přezek a stáhnout si botu. Omdlel jsem
až chvíli
potom.

Že jsem se probral, za to stále mohla ta nenávist. Co jsem byl
v bezvědomí, točily se mi v hlavě pokroucené představy, které
vždy
končily Ruffusovou smrtí. Nebylo to nikdy nic hezkého. Obraz
s motorovou pilou se mi vracel častěji než ostatní.

"Potřebuju se najíst a napít," řekl jsem, když jsem se zase
dokázal
posadit. Přes nohu jsem si přehodil cíp maskovacího pláště,
abych se
na ni nemusel dívat. "Ale čeho?"

"Jak to říkala Singhaia? Že pečení pavouci jsou dobří?" řekl
Ten
druhý.

                                 ***

I syroví pavouci jsou dobří. Nechutnají o moc hůř než ústřice.
Musí se
jim uříznout předek tělíčka s nožičkami, a zadeček se vysaje
jako
syrové vejce. Když se to zají takovými podlouhlými kyselými
listy,
nezůstane v ústech ani žádná pachuť.

Poprvé to ale nebylo jednoduché. Pavouk se mi zmítal v prstech
a naprázdno zatínal kusadla. Ale raci, krabi a langusty jsou
blízcí
příbuzní pavouků a tenhle pavouk byl tak velký, že nebyl
problém si
vsugerovat, že je to nějaký chutný klepetnatec. Když si
odmyslíte ty
chlupaté kloubnaté nohy, které vás lechtají na dlani.

Noc jsem strávil pod svým maskovacím pláštěm a pod celtou,
kterou jsem
stáhl z mrtvoly; hlavu na plastovém kanystru, který jsem
mrtvole
sundal ze zad. Všechno kolem bylo procucané vodou, která stále
proudila z tmavozelené klenby, ale aspoň jsem netrpěl žízní. I
pod
mokrými celtami bylo příjemné teplo. Po další triádě jsem
nemusel mít
strach z infekce, a na plicích a kolem levého oka mne
přestávalo bolet
minutu od minuty.

Bylo to divné, ale na jednu stranu jsem se cítil lépe, a
zároveň na
druhou hůře. Přemýšlelo mi to daleko přesněji než včera, zato
posnídat
pavouky mi dělalo mnohem větší problémy, než je večeřet. Asi
mne
přecházelo obluzení způsobené ranou do hlavy. Na třetí stranu
už mi
nebylo na zvracení.

Držel jsem pavouka v ruce a chvěl se odporem.

Ale když jednou s něčím začnete...

"Jestli nebudu jíst, nepomstím se," řekl jsem a zakrojil nůž.

Středně velcí pavouci jsou nejlepší. Ti opravdu velcí chutnají
trochu nahnile.

Když se počet osamocených pohybujících se chlupatých nožiček
kolem mne
náležitě zvětšil, a když mi pak po jídle odlehlo, znovu jsem
se
donutil podívat na svou nohu. Co jsem ji včera viděl poprvé,
smiřoval
jsem se s nezbytným a vsugerovával si, že to je nějaká cizí,
nedůležitá, nepodstatná, ošklivá a zbytečná noha. Proto na mne
tentokrát ani nešly mdloby.

V noci se mi kolem rány zející v krví zčernalé ponožce přisálo
několik
pijavic. Ačkoli jsou původně bílé a velké jako nehet, teď byly
tmavofialové a silné jako klobása. Nevím proč, ale bylo mi to
k smíchu.

Ten druhý ke mně začal promlouvat vážným hlasem - měl zase
jednou
strach o mé duševní zdraví. To mi bylo k smíchu ještě o něco
víc.

"Jsem naprosto v pořádku, akorát tu nohu budeme muset
uříznout. Takže
čekám spíš nějaké konzultace z aplikované chirurgie než
psychiatrie."

                                 ***

Shodli jsme se na tom, že řezat nohu nemůže být o moc
složitější, než
řezat prsty.

"To umíme," řekl sebevědomě Ten druhý.

Instrumentárium bylo také nasnadě: u pasu jsem stále měl svůj
starý
aitor - NEJLEPŠÍ NŮŽ NA PŘEŽITÍ. V plastovém pouzdře za velkým
nožem
je ještě jeden malý; říká se mu `pracovní nástroj`. Je určen
na
vyvrhování a stahování ulovené zvěře. Je dobrý i na
rozkrajování
pavouků.

"Tím se bude dobře řezat svalovina," řekl Ten druhý, když jsem
břit
nožíku obtáhl na brousku. Velký nůž má na hřbetě pilu - ta
bude dobrá
na kost, ale to nikdo nahlas neřekl.

V rukojeti nože je pouzdérko se spínacími špendlíky, jehlami,
nití,
tužtičkou, pinzetou a malým skalpelem. Do spodní části
pouzdérka jsem
si kdysi dal několik dezinfekčních pilulek na vodu.
Purifikační se jim
říká.

"A jak se teď budou hodit," zamumlal jsem a rovnal nástroje na
širokém, jakoby voskovaném listě. Kupodivu se mi tentokrát z
pohledu
na jedovaté ostří skalpelu ani neudělalo špatně. Pak jsem
musel
počkat, dokud mi do nastavené kapuce maskovacího pláště
nenakape
dostatečné množství vody - pak jsem v ní rozpustil jednu
dezinfekční
pilulku a omyl v ní nože, jehly, pinzetu a spínací špendlíky a
namočil
do ní nit.

Na operaci jsme si s Tím druhým rozdělili úkoly následovně: on
mi bude
říkat, co dělat, já budu operovat. Bylo to komplikováno tím,
že jsem
neviděl na levé oko - neměl jsem přesný odhad a koordinaci
pohybů.

"To nebude tak podstatné," prohlásil Ten druhý autoritativně -
už se
vžíval do role vedoucího; udělování rad je nejoblíbenější
částí jeho
života.

                                 ***

"Nejdřív umrtvit," řekl Ten druhý. Do jedné stříkačky po
triádě jsem
natáhl v dezinfikované vodě rozpuštěný kinetin a vbodl si ho
nad ránu.
Během okamžiku mne noha přestala bolet a zmrtvěla jako prkno.
Do
ostatních použitých injekcí jsem si kinetinový roztok
připravil také -
pro jistotu.

"Přesvědč se, jestli je to opravdu necitlivé," řekl Ten druhý.
Špičkou
skalpelu jsem zjistil, kde začíná zóna umrtvení a když jsem
trochu
zaryl, ověřil jsem, že sahá i do hloubky. Zatáhl jsem si na
lýtku
škrtidlo z řemene brašny - řez bude potřeba vést co nejníž,
těsně nad
roztříštěnými zbytky kotníku. Zatočil jsem škrtidlo větví, až
řemen
začal vrzat, a větev pevně připoutal ke kolenu. Bohužel ani
Ten druhý
si nepamatoval, jak dlouho smí být místo zaškrceno, aby se
nepoškodily
tkáně.

"Vzpomeň si na Singhaiu, jak se z toho pěkně dostala," řekl
jsem.

"Vzpomeň si na saladin, jak v něm bylo trochu víc léků než
tady,"
mávl mou rukou Ten druhý po okolí.

Tužtičkou jsem si na promodralé pokožce nakreslil, kudy povede
řez. Je
důležité myslet na lalok kůže a svalů, kterými se překryje
rána na
konci pahýlu.

Když jsem v prstech pravé ruky sevřel `pracovní nástroj`,
nějak jsem
ztuhl.

"Jen do toho a statečně," povzbudil mne Ten druhý.

Jeho kotník to není.

                                 ***

Nebyla to žádná sranda. Přestože jsem měl nohu umrtvenou,
cítil jsem
pronikající ostří jako takový studený tahavý pocit. Navíc se
to nedá
řezat jen tak bezhlavě. Z čela se mi řinul pot a kapal mi na
předloktí. Řezal jsem a řezal a řezal.

"Kost! Vidím kost," zašeptal Ten druhý.

"Já taky," řekl jsem. Pracovní nástroj o ni právě zaskřípal.
Dál kolem
kosti jsem pracoval s malým skalpelem, který jsem musel držet
jen mezi
palcem a ukazováčkem. Ošklivě se mi v zakrvácených prstech
smekal.

Vzápětí jsem odhalil, že v noze jsou kosti dvě. Jedna tlustá a
jedna
tenká.

Pak nastala nejobtížnější část operace: Svalovina se musí
vyhrnout
nahoru, aby se kosti daly uříznout ve správné výšce, tak, aby
se z té
svaloviny dal vytvarovat jakýsi polštář, který kostem zabrání
prolézt
zase ven - až se budu učit chodit s protézou.

Levou rukou jsem držel lýtkový sval (a bůhvíjaké svaly ještě),
v pravé
třímal obrácený velký nůž a řezal. Pila na aitoru není
vymyšlená na
kosti, šlo to ztěžka. Navíc jsem nemohl levou ruku ani na
okamžik
povolit - do obnažených svalů by se mi zapíchaly piliny z
kosti,
kterých bych si nemusel všimnout a které by mi později
znemožnily
chodit. Levé rameno jsem měl za chvíli necitlivé a jak se mi
vibrace
působené pilou roznášely po kostře, strašně mne svědil nos a v
levém
uchu. Pak se zvuk řezání stával hlubším a hlubším, ještě
zdolat tenkou
kost, a pak noha konečně upadla. Odložil jsem nůž a pomocí
chromovaného signalizačního zrcátka zkontroloval, jestli je
řez
dostatečně rovný - v ideálním případě by měl být kolmý na
zbytky
kostí.

"Jakž takž," okomentoval můj výkon Ten druhý.

Srazil jsem na kostech hrany a v kapuci s dezinfekcí si pahýl
pečlivě
opláchl. Jak jsem měl nohu zaškrcenou, neteklo ani moc krve.

"Teď nervy," řekl Ten druhý, "a možná by sis před tím měl
píchnout
další kinetin."

Nervy původně vedoucí dolů do chodidla se musí odpreparovat,
aby
později nedělaly neplechu. Pinzetou jsem zachytával jejich
konečky
a navíjel je na klacíky jako nit na špulku. Když jsem stiskl
první,
zatmělo se mi před očima a musel jsem si k injekci vzít i
tabletu
kinetinu. Pot se ze mě lil v proudech, po holých předloktích
mi lezly
pijavice a smekaly se v něm. Pavouci je chytají, až když jsou
trochu
nasáté. Přestože krve po operaci nebylo mnoho, její pach ke
mně malých
upírů přitahoval doslova vlny.

Když byly pryč všechny nervy, na které jsem narazil, začal
jsem pracovat s jehlami, nití a spínacími špendlíky. Musel
jsem dávat
pozor, aby mi pijavice nenalezly do rány. V džungli bylo stálé
přítmí,
přestože kdesi nad ní právě pražilo slunce.

"Teplotu máme sálovou," řekl Ten druhý. I mně se po kinetinu
chtělo
dělat rádoby veselé poznámky. Měl jsem po něm jistější a
rychlejší
pohyby.

"Škoda, že nemám náprstek," řekl jsem, když jsem prošíval
zvlášť tuhý
kousek svalu. Achillovu šlachu, kterou jsem předtím také musel
přeříznout, jsem nějak přišil k masu, které jsem přes kosti
obalil
zepředu. Ani Ten druhý nevěděl, co s ní jiného. Cévy jsem tak
nějak
zalátal... no uvidíme. Vzal jsem si ještě jeden kinetin, a
všechno mi
začalo připadat opravdu velmi legrační. Kůži jsem došíval s
hlasitým
pochechtáváním.

Nakonec, když všechno bylo na svém místě, trochu jsem povolil
škrtidlo. Nikde nic neteklo a bledý pahýl pomalu růžověl. Omyl
jsem ho
zbytkem krví zčervenalé dezinfikované vody a z čerstvé silné
pavučiny
jsem si kolem něj obalil několikavrstvý obvaz. Ten by měl
zastavit
drobné krvácení ve stezích.

To už se mi dělalo nějak slabo. Píchnul jsem si triádu, a
říkal si,
jaké bylo štěstí, že jsem byl raněn, když jsme byli vysláni na
dlouhou
výpravu do džungle. Triád jsem měl ještě sedmadvacet a
kinetinu dvě
celá platíčka.

Tak tak jsem si poslední jehlu vytáhl z žíly, než jsem usnul.

Zdálo se mi, že slyším klapot vrtulníku a že mě někdo hladí po
hlavě.

                                 ***

Probudila mne ostrá bolest a ještě ostřejší zápach. Na hlavě
mi sedělo
takové malé zvířátko a už ho asi přestalo bavit okusovat ze mě
pijavice a přetahovat se o ně s pavouky, a zakouslo se mi do
levého
obočí. Zabil jsem ho jedním plácnutím - bylo sotva větší než
myš
a smrdělo tak strašně, že před ním ustupovali i pavouci.

Přestože jsem se od mrtvoly mého "osvoboditele" před operací
odsunul,
její nadmuté břicho se opodál tyčilo mezi listy jako malý
kopec.
Občas, když tlak plynu přerostl mez, mrtvola příšerně, ječivě
zasténala. Měl jsem pocit, že se páchnoucími zvířátky jen
hemží -
nechtěl bych být moc blízko, až to břicho prokousnou. Mimo
pijavic
a pavouků byla ta zvířátka jedinými tvory, které jsem v téhle
části
džungle zatím viděl. Mimo mrtvých much, jejichž vysátá tělíčka
splavoval z horních pater větvoví déšť. Muší tělíčka dodávají
vodě
zvláštní kořeněnou příchuť.

Ještě že tu nejsou mravenci! To jsem si v duchu opakoval
každých deset
minut. Malí rezaví dokáží člověka během půl hodiny obrat na
vyleštěnou
kostru, železné spony z bot a keramické destičky z
neprůstřelné vesty.
Přesto jsem ale jednou viděl, jak se metr široký proud
mravenců pustil
do části džungle, která byla obalená pavučinami jako mé
současné
okolí. Velcí pavouci mizeli v mravenčích kusadlech doslova
před očima.
Pak se ale kolem rezavých útočníků začali hemžit takoví
nenápadní
pavoučci se zelenými zadečky, kteří se najednou rojili všude.
Během
okamžiku se proud mravenců rozpadl a během několika dalších
zmizel.

"Jak dlouho jsem mohl být u toho... u Ruffuse?" to jméno mi
nechtělo
přes rty.

"Nevím," odpověděl Ten druhý, "ale pár měsíců to být muselo."

"Taky myslím."

V hlavě jsem měl spousty podobných detailů jako s těmi
mravenci -
v džungli jsem musel strávit týdny a týdny, ale na přesnější
odhad
jsem si netroufal. Jak jsem o tom přemýšlel, zjistil jsem, že
asi umím
pilotovat i vrtulník.

Zvedl jsem páchnoucí zvířátko za holý ocásek a hodil ho do
džungle.
Přestože se mi po včerejším kinetinu všechno v hlavě motalo,
posadil
jsem se.

Jak jsem pohnul pravou nohou, vystřelil mi z ní šíp bolesti.
Strašlivý, obludný, nekonečný. Srazil mne zpátky na zem a
vyšponoval
v lámavé křeči, kdy jsem si myslel, že mi popraskají kosti.
Pot se ze
mě najednou lil téměř žbluňkajícími potůčky.

"Ki... kinetin!" rty se mi třásly a džungle se vlnila a
kroutila.
Nahmatat a vyloupnout z platíčka tabletu, rozdrtit ji mezi
zuby
a polknout, byla jedna z nejdéle trvajících věcí, co jsem kdy
dělal.

Pak bolest ve vlnách ustoupila a zase mi všechno připadalo k
smíchu.
Znovu jsem se posadil a odmotal si z pahýlu zakrvácenou
pavučinu.
Pahýl vypadal dobře, nijak nerudnul ani nezelenal ani
nezačínal
páchnout - ovinul jsem ho čerstvou pavučinou.

Pak, dokud působil kinetin, jsem se věnoval svému levému oku.
S miniaturním signalizačním zrcátkem, které má navíc uprostřed
dírku,
to nebylo nic snadného.

Za ty dva dny otok částečně ustoupil, a tak se mi podařilo
odstranit
cáry výstřelem ohořelé kůže a chuchvalce sedlé krve a objevit
pod nimi
bulvu. Roztáhl jsem okolí prsty a přestože to bylo velmi
nepříjemné, pokusil jsem se levým okem podívat.

Nejdřív jsem neviděl nic, jen z koutku mi tekly proudy slz.
Pak jsem
uviděl šedou mlhu, která postupně světlala a světlala. Měl
jsem z toho
velkou radost.

"Tak vidíš, že vidíš; a takový si z toho měl strach," řekl Ten
druhý.

"Je lepší přijít o obě chodidla než o jedno oko."

Bělmo sice bylo zalité krví a zbytek byl takový matný, ale to
by se
mělo časem vyčistit samo.

"A ty modřiny se také ztratí," zašeptal jsem a prohlížel si
obličej
v rozvlněném zrcátku. No obličej... Jak kulka sklouzla po kovu
čelenky, roznesl se její náraz na celou hlavu. Na čele jsem
měl
modročerný pruh, tváře fialové a oteklé, zbytky vlasů
ohořelé...
Nejhorší to ale bylo právě kolem levého oka. Měl jsem původně
obavy,
že mi ho vypálil střelný prach. Víčko a kůži kolem jsem měl
černě
kropenatou - bylo to vidět i v modřině. Připlácl jsem si přes
oko
pavučinu, snědl neopatrného pavouka, napil se a píchl si
triádu.

Pak jsem usnul.

                                 ***

Dalších několik dnů jsem se budil jen na to, abych si vyměnil
pavučiny
na pahýlu, abych se napil a na injekce. Pak jsem upadal do
hlubokého
spánku hraničícího s bezvědomím a pronásledovaly mne zlé sny.
Zdálo se
mi o všem možném - i o triádách, které mne chránily před
infekcí.
Nebýt jich, byl bych už dávno jeden obrovský rozkládající se
vřed.
O tom se mi zdálo také.

                                 ***

Ty injekce jsou opravdu kouzelné. Když jsem se asi za čtyři
dny
probral z kinetinové otravy (sice to byla otrava, ale
zachránila mi
život), první, co mi padlo do oka, byl můj bývalý kotník.
Přestože ho
okusovala ta smrdutá zvířátka s holými ocásky a přestože ležel
tam,
kam upadl - v bahně - kde hnije a plesniví vše snad po pěti
minutách,
zatím ani nepáchl.

"To musí být proto, že se v něm uložily aktivní látky z
triád," řekl
moudře Ten druhý.

"To jistě," řekl jsem já, zahnal zvířátka a hodil studený
kotník
daleko od sebe. Přestože se mnou už neměl nic společného (snad
jen
potrhanou ponožku), nějak na mě nepůsobilo dobře, dívat se,
jak se jím
živí smradlavé potvory podobné myším.

"Možná bychom měli začít s masážemi," řekl Ten druhý.

"Zkusíme to," vyheknul jsem - zrovna jsem z pahýlu odmotával
pavučiny.
Jizvy vypadaly mnohem lépe, než bych vůbec doufal.

"Jsou to čtyři dny, nebo pět?" zeptal jsem se.

"Nevím," nakrčil mé čelo Ten druhý.

Nit ve výbavě aitoru samozřejmě není obyčejná nit, i když se
tak dá
také použít - je to chirurgická samovstřebávací nit. Proto
jsem se
nemusel těšit na vytahování stehů. Jak jsem pahýl obhlížel,
zůstalo
z ní už jen pár uzlíků. Když jsem se pokusil o masáž, málem
jsem
omdlel a zase jsem šmátral po kinetinu.

"Radši bych to zkusil vydržet, bejt tebou," řekl Ten druhý,
"kinetin
je pěkný svinstvo." Jemu se to kecá, když ho nic nebolí. Ale
vydržel
jsem a dokonce lehkými poklepy bříšky prstů masáž dokončil.

Bolest je jenom obyčejný pocit.

                                 ***

Dalších několik týdnů jsem toho na práci moc neměl. Přesunul
jsem se
pod vhodný košatý strom s větvemi až k zemi a z pláště si v
nich
udělal přístřešek. Po tom věčném mokru, z kterého mi začínala
povolovat kůže, to byl luxus. Masíroval jsem si pahýl a z
příhodného
kusu dřeva vyřezával protézu. Dřevo bylo tmavé, strašně tvrdé
a vyřezávání mi vůbec nešlo; ale alespoň jsem se nějak
zaměstnal. Když
mne přestala bolet ostatní zranění a trochu jsem zesílil,
začal jsem
cvičit. Dělal jsem na větvi nad sebou shyby a snažil se
procvičovat
i nohy.

Ten strom byl vůbec požehnání: když protéza vypadala k světu,
z jedné
rovné haluze jsem vyrobil i berlu. Jenom jednu, protože druhou
ruku
budu muset mít volnou na zbraň.

Pavouci jsou opravdu výživní - jak jsem cvičil, svaly na hrudi
i na
rukou mi mohutněly téměř před očima. Když už jsem u očí: to
levé se
vyčistilo a vidím na něj skoro jako dřív. Jen bělmo zůstalo
trochu
zažloutlé a původně modrošedá duhovka mi zezelenožloutla -
místy
přechází skoro do kanárkové. Spálená tkáň kolem očního důlku
se
zajizvila, ale stejně bych se nechtěl nečekaně potkat - když
jsem si
skalpelem oholil místa, kde mi ještě rostly vlasy, vypadal
jsem jako
zlý duch.

Problém byl, jak se starat o pušku. Uspávací karabinu jsem
zahodil -
mám na mysli zbraň, jejíž předposlední výstřel mne připravil o
nohu
a poslední zbavil otroctví. Je to prastará velkorážná lovecká
dvojka -
takové se v minulém století používaly na slony. Vlastně se
používaly, dokud nějací sloni byli. Elektronický tlumič na
onci
hlavní má dodělávaný, ale co si pamatuju, funkční.

Zbraň ve vlhku pořád rezivěla, přestože jsem v opasku jejího
původního
majitele objevil dózičku s vazelínou a skládací protahovák.

                                 ***

Jednoho dne jsem se rozhodl, že mne pahýl už nebolí.

Protézu jsem nacpal do prostřelené boty (podle boty jsem ji
vyřezal -
jiný vzor jsem neměl) a přeopatrně jsem za ní zasouval zbytek
nohy, dokud
si nesedl do vydlabané prohlubně. Tu prohlubeň jsem vystlal
takovým
zvláštním listím. Trochu odbočím: Protože člověk nemůže jíst
jen
pavouky, ochutnával jsem džungli, jak kolem rostla. Některé
listí je
opravdu docela dobré, jiné moc ne. Tady po tom, co jsem jím
vycpal
protézu, jsem měl dva dny necitlivé rty i jazyk - nemohl jsem
jíst,
abych se nepokousal a Ten druhý musel mlčet, protože mu nebylo
rozumět. Když se ty listy (vypadají jako úzké, tmavě zelené
čepele)
trochu naklepou plochým nožem, začne z nich prýštit mléčná
šťáva.
Neopatrně jsem nůž olízl a zase jsem musel vypustit oběd. Dá
se tedy
předpokládat, že to listí potlačí i bolest v pahýlu.

Dorazil jsem pahýl dolů, jak to jen šlo, a utáhl přezky. Teď
jsem si za
vysoké motocyklistické boty blahořečil; nedovedu si
představit, jak
jinak bych si dřevěné chodidlo ke zbytku nohy přidělal. Díru
po
výstřelu jsem obepnul zkráceným řemenem z brašny (aby mi do
boty
neteklo) a ze dvou hůlek z oblíbeného stromu si po bocích
lýtka udělal
výztuže. Pak jsem se s pomocí berly po nekonečných týdnech
povalování
postavil.

o to jedno z největších vítězství mého života. Když se mi
po deseti
minutách přestala točit hlava, abych ho mohl vnímat.

Pahýl mě vůbec nebolel a tak jsem kulhavě rázoval po okolní
džungli.
Párkrát jsem sebou pěkně sekl a berla mne řezala pod ramenem,
ale tomu
prvnímu se naučím vyhýbat a na to druhé si zvyknu.

Kousek od špinavé vousaté kostry muže, který mne střelil, jsem
našel
ještě jednu. Podle kovové čelenky s třemi destičkami to byl
jeden
z "bratrů". Vzal jsem si jeho nůž, neprůstřelnou vestu,
granáty, lahev
na vodu i čelenku.

"Kdo ví, na co se to může hodit," řekl Ten druhý.

"Kdo ví."

Když jsem si ve svém "táboře" sundal botu, zjistil jsem, že
vystlat
protézu anestetickým listím nebyl šťastný nápad. Pahýl byl
sice
necitlivý, ale rozedřený do krve - právě od toho listí.

Dalších pár dní jsem si o chození mohl nechat jen zdát, tak
jsem si
našíval na kalhoty ohebné kompozitové destičky z mé druhé
neprůstřelné
vesty (hlavně na stehna) a přemýšlel, jak to udělat, aby byl
pahýl
znecitlivován a aby se zároveň nerozdíral. Nakonec jsem zkusil
šťávou
z čepelovitých listů naplnit prohlubeň v protéze a nechal ji
vsakovat.
Uvidíme.

                                 ***

To, že jsem stále nemohl chodit, bylo špatné - věděl jsem, že
z džungle musím pryč co nejrychleji. Přestože jsem si triády
píchal už
jen jednou za pět dní, zbývaly mi pouhé tři. Některé
čerstvější ranky
po kousnutích pijavic se mi začínaly trochu zaněcovat.

                                 ***

Po zmíněných pár dnech, ačkoli pahýl stále nevypadal moc
dobře, jsem
zase zkusil chůzi. Bolelo to, ale dalo se to překonat. Z
protézy se
uvolňovala znecitlivující složka rostlinné šťávy a ty
nejostřejší
hroty bolesti srážela na přijatelnou míru. I když
přijatelnou... Před
rokem a půl bych se z něčeho takového zbláznil. Poslední dobou
jsem
vůbec často vzpomínal na dobu před Tím. Hlavně na toho
člověka, co
vysedával v redakci Zelených listů a nenáviděl lidi, zbraně a
injekce.
Připadal mi cizejší než kdokoli, koho jsem znával.

Při vzpomínce na arachnofobii jsem se vždycky rozesmál.

Nejvíc mne překvapilo - když jsem to počítal - jak už je to
dlouho, co
jsem naposledy seděl v redakci u terminálu. Došel jsem k
zmíněnému
roku a půl, plus mínus tři měsíce.

"Škoda, že nemáš hodinky," povzdechl si Ten druhý.

"Škoda." Můj nezničitelný chronometr zmizel, naprosto nevím
kdy.
Asi se v Ruffusově táboře někomu líbil tolik, že se odvážil
porušit
rozkaz o tom, že mi mimo střelných zbraní mají vrátit všechno,
v čem
mne chytili.

                                 ***

Odchod jsem určil na ráno příštího dne. Píchl jsem si jednu ze
zbývajících triád.

"V nejhorším můžeš přejít na ředěný kinetin," řekl Ten druhý.

"To bych nerad," zavrtěl jsem hlavou, "vzpomeň si, jak mne to
přiotrávilo."

"Říkám v nejhorším."

"Ty abys neměl poslední slovo."

Vím, že kinetin mimo zrychlení reflexů, eliminace úrazového
šoku
a potlačení bolesti má i podobné vlastnosti jako triáda. Jenže
je
návykový a to vymeteno v hlavě druhý den... a navíc už ho moc
nemám -
sotva polovinu posledního platíčka. Navíc jsem právě teď musel
vzít
jednu tabletu, rozpustit ji ve vodě a začít si dělat zásoby
jídla. To
jsem měl promyšlené, vyzkoušené a nacvičené už dávno: nasál
jsem
kinetinový roztok do stříkačky a začal chytat pavouky. Mám na
to grif,
a vím, které si vybrat (žijí jich tu desítky druhů, někteří
jsou
chutní, někteří ne a nekteří jsou pěkně jedovatí - nebýt
triád, dávno
jsem po uštknutích natáhl bačkory - tedy bačkoru).

Každému chycenému pavoukovi jsem doprostřed hlavohrudi vstříkl
trošičku kinetinového roztoku. Pavouk stáhl nohy a vypadal
jako mrtvý -
byl ale jenom paralyzovaný a dřívějšími pokusy jsem zjistil,
že se
udrží naživu (a tudíž poživatelný) minimálně týden. Je
zajímavé, že
kinetin při takhle masivním předávkování působí přesně opačný
stav,
než by kdo čekal. Naplnil jsem pavoučími "konzervami" svou
starou
brašnu. Z té po mrtvém bratrovi se dal použít jen řemen -
bratr
bohužel dostal zásah právě přes ni. V džungli jsem našel jen
cáry
látky, útržky hliníkové fólie a nic použitelného. Bratrovi se
asi
neumíralo snadno - jeho pánevní kost připomínala rozkopnutou
skládačku. I když, on vlastně umíral za generála Ruffuse. S
úsměvem.
Vždy, když jsem si vzpomněl, jak zotročení lidé vesele umírají
za
toho, kterého by ve skutečnosti zabili, přihrádka s nenávistí
se začala
nebezpečně pootvírat.

"Už brzo, už brzo," drtil jsem v zubech a zabodl injekci do
dalšího
zmítajícího se pavoučího tělíčka. Nepřipadalo mi to vůbec
kruté, vosy
to dělají miliony let. Navíc do pavouků kladou larvy, které je
zevnitř
vyžírají. Zaživa.

                                 ***

"Vzhůru na cestu," řekl jsem druhý den, když jsem se postavil,
protézu
na noze, brašnu s pavouky na boku, plesnivý maskovací plášť
přes
kanystr na zádech, pod pravým ramenem berlu, v levé ruce
obrovskou
pušku.

"A už ses rozhodl, kam půjdeš?" zeptal se Ten druhý.

"Já jsem rozhodnutý dávno." Strašně ho zlobilo, že jsem s ním
tento
problém neprobral a že mu neodpovídám ani na stále
neodbytnější
otázky. Někdy před týdnem se mnou kvůli tomu dokonce dva dny
nemluvil.

"Tak kam?! Musím to vědět!"

"Když musíš..." zvedl jsem ruku s kompasem, "tak na jih."

"Proboha proč na jih?!" vybuchl očekávanou námitkou. "Myslel
jsem, že
chceš zastavit Ruffuse, nebo se spojit s Gussem..."

"Přemýšlej o tom," zabručel jsem. Mne spíš trápilo, jak přesný
může
být miniaturní kompas z výbavy aitoru - dobře jsem si
vzpomínal, že
jsem s ním málem minul Mnichov. Na druhou stranu, nic lepšího
nemám.

                                 ***

Učit se chodit na protéze v džungli je velmi dobré. Nebo velmi
špatné;
jak se to vezme. Když projdete tou změtí rostlinstva, které
vás ovíjí
ze všech stran, bažinami, které se vás pokouší vcucnout, kde
všechno
je mokré, slizké, klouzavé a nepevné, tak už vás nic nemůže
překvapit.
Ovšem, když tím projdete. Máte-li ale cíl, nemůže vás zastavit
nic.
Mít cíl je v životě to nejdůležitější, říkával dědeček. To
jsem si
opakoval během první půlhodiny chůze stále dokola; během
půlhodiny,
kdy jsem ušel sotva sto padesát metrů, snad dvacetkrát upadl a
kdy mne
pahýl začal bolet opravdu nesnesitelně.

"Proč na jih?" zeptal se Ten druhý, když jsem s padajícím
večerem
naposledy padl do bláta. To jsem měl v nohách možná tři
kilometry. Jak
jsem padl, tak jsem spal.

                                 ***

A tak ubíhal den za dnem.

Přes všechny problémy s chůzí, s prosekáváním se vegetací
a s překonáváním řek mi bylo dobře. Konečně se něco děje,
konečně
začínám uskutečňovat své plány. Co na tom, že rychlostí sotva
deset
kilometrů denně.

"Proč na jih?" Ten druhý už jen kňoural.

Džungle houstla, řídla, občas bylo pavouků dost, občas jsem
musel jíst
ze zásob, ale pršelo čím dál méně.

Několikrát jsem zaslechl rachot vrtulníků.

"Nemusíš mít strach," uklidňoval mě Ten druhý, "kvůli jednomu
člověkovi se nebudou namáhat." Z toho jsem poznal, že co jsem
byl
Ruffusův stroj, nebyl až tak se mnou. Vrtulníky létají kvůli
jakémukoli množství cílů.

Tiskl jsem se k zemi a pijavice se ke mně stahovaly z širokého
okolí,
až červené bahno mlaskalo. Tolikrát jsem o tom přemýšlel, a
nikdy jsem
neodhalil, kdo a podle čeho piloty vrtulníků a výsadkové
jednotky
v džungli navádí. Dobře si pamatuju, jak jsme v moři nekonečné
zeleně,
velkém jako půl Evropy, nacházeli vše, co jsme hledali, s
úspěšností
opravdu vysokou.

Vrtulníky i tentokrát měly jiný cíl než mne.

Jednou jsem v zápachu hnijících rostlin ucítil zápach
hnijícího masa -
ani nevím proč, ale v té chvíli jsem sebou praštil. Tomu
druhému
jsem později tvrdil, že to bylo naschvál, ale spíš se mi
zrovna o něco
zachytla protéza. Kulky z automatického kulometu začaly párat
džungli,
ještě jsem ani nedopadl. Ustřílené listy mne zasypaly do
zeleného hrobu
a rozbité dřevo vonělo. Pak kulomet střílet přestal, ale
stejně jsem
se musel pracně plížit směrem, odkud před chvílí projektily
létaly -
s granátem v ruce. Musel jsem ke kulometu, abych viděl co a
jak:
Bylo by hloupé postavit se a při odchodu to dostat do zad.

Tenhle kulomet už nikomu neublíží - byl tak rezavý, že se
zadřel.
Kolem se válela spousta koster zvířat i lidí (tím vším jsem se
musel
proplazit) a čerstvé zdechliny dvou velkých opic. Tak čerstvé,
abych
si z nich ukrojil na tatarský biftek, nebyly. Ale zato jsem si
u nich
nachytal zásobu vypasených pavouků. U zdechlin jich byly
tisíce - mouchy se za pachem hnijícího masa slétaly z široka
daleka.

                                 ***

Pak půda začala stoupat, byla sušší (pršelo sotva jednou za
čtyři dny!)
a vegetace se měnila a řídla.

A pak se jednou džungle rozpadla na ostrůvky, mezi kterými
rostla
vysoká tráva a čím jsem rázoval dál, tím byla zeleň
uprášenější, až se
po pár dnech změnila v šedou savanu s baobaby a akáciemi.
Žlutou
trávou se prodíral písek a ve větru byla cítit poušť.

Při posledním dešti jsem naštěstí naplnil obě polní lahve i
kanystr -
podle měrky vylisované na boku v něm ještě je osm litrů vody.

Bylo to krásné, po tolika měsících úplně uschnout. Cítil jsem,
jak se
laloky mé vlhkem povolené kůže začínají napínat a nabývat
původních
tvarů.

"Proč na jih?!" řekl Ten druhý.

                                 ***

Stejnou otázkou vždy končil i začínal den. Dokud mu prý
neodpovím,
nebude se mnou mluvit.

"Proč na jih?!"

Ráno bylo krásné a vlahé, obloha hluboká a modrá. Noční mrazy
začnou
až v poušti. Opíral jsem se zády o hrubou kůru vysokého stromu
a snídal druhého pavouka. Vysáté tělíčko vypadá jako vyjedená
slupka
kiwi. Akorát není zelené, ale černé, a trochu větší a
chlupatější. Pak
jsem si namasíroval pahýl vazelínou na pušku - toho sucha bylo
moc
najednou; mozolnatá kůže na spodku nohy mi začínala praskat.

"Proč na jih?" zopakoval jsem otázku. "Přemýšlel jsi o tom
někdy, nebo
to jen uraženě opakuješ?"

"Připadá mi to jako nesmysl - vždyť na jihu je jenom Kalahari.
A proč
zase jít na Kalahari? Do Jižní Afriky jsme nedojeli saladinem,
tak tam
určitě nedojdeš - sám, navíc jednonohý."

"Takže nepřemýšlel. V čem má Ruffus oproti všem zbylým lidem
výhodu?"

"Je spojený s Cizinci a má otroky věrné k smrti."

"Jo. Čili má technologicko-technicko-taktickou převahu.
Zjednodušeně:
Kdyby neměl stroje, tak nemá nic. Bez strojů by otroky s těmi
jejích
uspávacími puškami zmasakrovala první větší organizovaná
skupina. Bez
strojů by Ruffus ani žádné otroky neměl."

"Stroje?!" Ten druhý to slovo řekl, jako by ho slyšel poprvé.

"Vrtulníky, čelenky, transportéry, spojení... a jak myslíš, že
nás
navigovali a vyhledávali cíle?"

"A? Kvůli tomu jdeš zemřít žízní na Kalahari? Že máš strach ze
strojů?"

"Plácáš nesmysly," zakřikl jsem ho, "přemýšlej pět minut a pak
to buď
budeš vědět, nebo už radši nikdy nemluv."

Zatímco Ten druhý přemýšlel o tom, co jsem mu řekl, já jsem
přemýšlel,
jaká je škoda, že jsem přišel o maličké sluchátko, kterým jsem
dostával rozkazy od Zeleného velitele. Asi mi ho vyrazil z
ucha ten
výstřel.

"Stroje, stroje...! Už to mám! Ty chceš dojít k saladinu a
spravit ho!
Chá-cháá-cha!" poprvé, co ho znám, se Ten druhý hlasitě
rozesmál. "Osm
set kilometrů přes poušť, na protéze, vyměnit osy, kola... a
co ta
propast? To je nemožné!" ukončil rezolutně.

"Nenutím tě, abys šel se mnou," zachechtal jsem se také a
odhodil
vysáté pavoučí tělíčko.

"Když vylezeš na první větší prostranství, najdou tě a pošlou
za tebou
vrtulník. Tady ty stromy," mávl mou rukou, "budou řídnout a
řídnout...
Copak si nepamatuješ, jak jsme šli posledně z opačné strany?"

"Právě že pamatuju."

"Počkej, až se ti mezi pahýl a protézu dostane písek!"

"Tomu říkám argument," klekl jsem si a navěsil na sebe všechny
věci.

"A dojde ti voda! Počítal jsi, jak dlouho těch osm set
kilometrů
pískem půjdeš?"

"Druhý argument," zašklebil jsem se, opřel se o pažbu a o
berlu
a postavil se.

"A-a-a... Asi ti to nevymluvím?"

"Asi ne. Ale klidně to zkoušej dál," vykročil jsem zpod stromu
a pustil se přímo přes otevřené prostranství. Na trávě ještě
ležela
rosa.

"Co to děláš!" vyvřískl Ten druhý. "Takhle na nás přivoláš
všechny
vrtulníky, co jich Ruffus má!"

"Všechny ne, jen jeden."

                                 ***

Warbirdy dokáží létat skoro pět set kilometrů za hodinu, a tak
to, co
je jednu chvíli vzdálené, je druhou u vás.

Kulhal jsem uprostřed nepravidelného oválu bez vegetace, když
se po
trávě kolem přehnal rychlý stín, a ohlušující ryk turbínového
vrtulníku
naplnil nebe. Zareagoval jsem naprosto přirozeně (sám jsem to
viděl
mnohokrát): padl jsem na kolena a zakryl si hlavu. To už kolem
svištěly první uspávací projektily.

Oba střelci byli opravdu dobří. Ještě než se vrtulník otočil,
švihly
mne přes stehna tři rány. Od rotoru stroje tryskal písek a
stébla
trávy. Rozhodil jsem ruce a skácel se na bok.

                                 ***

Warbird přistál necelých třicet metrů za mnou.

Když se kvílení turbín snížilo do volnoběžných otáček, natáhl
jsem
kohoutky obou hlavní. To už by měli být oba střelci venku, s
pouty
a nosítky.

"Raz, dva, tři," počítal jsem potichu. Pak jsem se prudce
převalil na
břicho a pažba těžké pušky mi zapadla do ramene.

Věděl jsem, že střelci něco takového čekají. Učil nás to
Salinas,
nespoléhat, že všichni, kdo padnou, zůstanou ležet.

Jedna uspávací střela mi sklouzla po zádech, druhá udeřila do
ramene.
Oba střelci se hýbali strašně rychle, mnohem rychleji než já.
Že budou
nadopovaní kinetinem, když jdou na osamocený cíl, s tím jsem
opravdu
nepočítal.

"Kurva," řekl jsem a stiskl spoušť. Mířil jsem na bližší
z rychlých stínů, ale už když jsem domačkával, věděl jsem, že
rána
jde mimo. Daleko mimo. Úplně špatně.

Než se ke mně dostal první, koutkem oka jsem zahlédl, že
výstřel měl
neočekávaný účinek: Obrovská střela udeřila do malého kopečku
písku
vyčnívajícího z trávy. Vypadalo to, jako by tam dopadla spíš
raketa
země-vzduch, než obyčejná ocelová kule. A písek šlehl do
obličeje
druhému střelci. Úplně náhodou, ale úplně přesně.

Když šel oslepený k zemi, zasáhla mne do stehna další uspávací
střela.
A další.

Ten první stál nade mnou a jak potřetí zaopakoval, od závěru
pušky mu vyskočila malá lesklá nábojnice. Byl si tak jistý, že
mě konečně
dostal, že si dovolil spustit ze mě zrak a podívat se, co se
stalo
bratrovi.

Vystřelit z druhé hlavně takhle z blízka mi přišlo jako
plýtvání
náboji. Přehmátl jsem, chytil pušku za pažbu, vyhoupl se na
kolena
a švihl hlavněmi.

Až v této chvíli jsem poznal, jak opravdu jsou pavouci výživní
a jak
účinné je několikaměsíční intenzivní posilování rukou a
hrudníku. Ani
zdaleka jsem netušil, že mám takovou sílu.

Bratrův mozek a krev se rozcákly v tak smělém oblouku, že v
něm proti
slunci zazářila duha. Bezhlavá mrtvola udělala kotrmelec.

"Vzzňáááu!" Uspávací střela mi prolétla mezi bokem a loktem.

"Zapomněl jsi na pilota!" zařval Ten druhý.

To jsem tedy zapomněl.

Z kleku jsem padl na bok a začal se kutálet.

Pilot z předchozích neúspěšných zásahů (bohužel) pochopil, že
mne
předepsanými výstřely do nohou nedostane, a tak mi začal mířit
na
ruce. Byl to div, že mne na těch třicet metrů nezasáhl.

Nemířil mi jen na ruce, mířil mi i na obličej. Hajzl.

"Vňňňáááu!" zakvílela další uspávací střela a ucho mi olízl
proud
vzduchu.

Jak jsem se kutálel, nešťastnou náhodou jsem stiskl druhou
spoušť své
pušky. Hlavou se mi zrovna honilo, že pilot po pěti ranách
musí
vyměnit zásobník, a že v té chvíli si kleknu a zastřelím ho
skrz
postranní okno... A přesně v té chvíli mne málem omráčil
nečekaností
děsivý zpětný ráz mé vlastní zbraně.

Pilot, je-li pod kinetinem, dokáže nabít mnohem rychleji než
já. Ale
v tom okamžiku jsem zahlédl, že se pilotův obrys za kouřovým
sklem
vzepjal a vzápětí sklesl a zhadrovatěl.

"Tomu říkám sakra kurva trefa!" Jak jsem se přestal kutálet,
točila se
mi hlava a dělalo se mi špatně.

"Náhoda!" zhodnotil můj supervýstřel Ten druhý.

"Jakápak náhoda. Nevíš, jaký jsem střelec?"

"To jsem viděl, jak jsi střílel támhle po tom," mrkl Ten druhý
na
oslepeného bratra, který si stále vytíral písek z očí, ale už
vstával.
Kovová čelenka se na slunci blýskala.

Jen vstal, hned šel po mně. A zatraceně rychle.

Zalomil jsem zbraň a vyhazovák nábojnic nezabral.

Pušku nenabiju, prolétlo mi hlavou.

"Pušku nenabiješ!" vykvikl Ten druhý.

Jako palcát se zalomená zbraň také použít nedala a navíc byla
strašně
kluzká od krve.

Ten bratr byl tak rychlý, že bych ji nestihl ani zacvaknout.
Útočil
s napřaženýma rukama a prsty roztaženými jako spáry. Tak nás
to učili -
když přijdete o karabinu, stiskněte cíli krk, dokud neomdlí.

Zasáhl jsem ho příčkou berly do ohryzku.

Není to tak krvavé, jako někomu urazit hlavu, ale stejně
účinné.
Vykopl nohy do výšky a když dopadl do trávy, už dodělával.
Nejenže měl
roztříštěný hrtan, měl i zlomený vaz.

"Takhle to dělal Long John Silver," trochu hystericky se
uchichtl Ten
druhý.

"Tak co říkáš na mé plány?" řekl jsem a byl na sebe pyšný.
Vrtulník
byl náš.

                                 ***

Ale kupodivu jsem se necítil dvakrát dobře. Pot mi v
neprůstřelné
vestě jen šplouchal a začínala se mi točit hlava a tak divně
se mi to
v ní zrychlovalo a zpomalovalo. Tyhle příznaky odněkud znám,
prolétlo
mi mezi tím chaosem.

Rychle jsem na cíp maskovacího pláště nalil vodu a dal si ho
přes nos -
roztokem z uspávacích střel jsem měl šaty místy doslova
prosáklé
a výpary dokáží uspat stejně spolehlivě jako zásah; to říkal
Salinas,
když nás cvičil, jak v bojových podmínkách zacházet se
zásobníky -
uspávací střely se mohou rozbít.

"Co říkám na tvé plány?" řekl Ten druhý, když se narkotizační
roztok
odpařil a já se vzpamatoval a dokulhal k vrtulníku. "Žádné
plány to
nebyly, jen zatracené štěstí. Přece mi netvrď, žes toho pilota
trefil
naschvál!" Díval jsem se na sotva třícentimetrovou mezírku
v pootevřeném bočním okně warbirdu - tou pilot vystrčil hlaveň
karabiny, kterou mne ostřeloval, a tou prolétl i můj
projektil. Zasáhl
ho do čela nad pravé oko - lépe řečeno do čelenky. Pilot
takové štěstí
jako já neměl, kulka tentokrát nesklouzla.

"To nebude příjemný úklid," řekl jsem.

"Že to byla jenom náhoda?" nedal se odbýt Ten druhý, ale jeho
hlas už
tak přesvědčeně nezněl. "Tak střílet neumíš," zabručel, když
jsem
neodpovídal.

To už jsem zavřel oba zadní průvlaky, otevřel přední dveře,
odpoutal
pilotovu mrtvolu a vyhodil ji ven. Náraz projektilu na čelenku
jí mimo
jiné rozlámal páteř. Tak ze sedadla ani tak nevypadla, jako
spíš
vytekla.

Kupodivu mi to nevadilo.

Hranou ruky jsem z okénka seškrabal zasychající krev i s
kousky lebky,
mozek jsem prsty vyhrábl z mezery vedle sedačky a otřel si
ruku
o trávu. Nevadilo mi to do té míry, že jsem přemýšlel, že si z
mrtvoly
uříznu kus masa.

"Radši ne, zkazilo by se," řekl jsem nahlas.

                                 ***

Připoutal jsem se a vypnul sledovací automat. V tomto okamžiku
vrtulník na monitorovacím zařízení v táboře přestal existovat
- během
hodiny tu bude celá Ruffusova letka, a až zjistí, že stroj
nebyl
zničen, ale že zmizel, začne tanec.

"Jak jsem předtím říkal, co říkáš mým plánům, myslel jsem, co
říkáš
tomu, jak jsem dostal vrtulník."

"Dobrý," pochválil mne Ten druhý. "Dobrý, ale ty s tím umíš
zacházet?"

"Jistě...!" dokud jsem na to nemyslel, mé ruce automaticky
přebíhaly
po páčkách a vypínačích. Jak se mne Ten druhý zeptal, zjistil
jsem, že
vlastně nevím, co dělám.

"Jistě?!"

"Slyšíš turbíny, ne?" Turbíny se opravdu rozbíhaly. Ale co
dál, to
jsem vůbec netušil. Pilotáž vrtulníku není nejvhodnější
prostředek na předvádění se; když o ní nemáte ani páru:

"Zapomněl jsem to!"

"Dyťs to nikdy neuměl!"

"Asi mě to u Ruffuse učili na sucho, nebo co! Pamatuju si, že
jsem za
tím určitě seděl... Zkus mi něco povídat, třeba se podvědomí
chytí!"

Ten druhý kupodivu pochopil, co se od něj chce. Já jsem jen
přivřel
oči a zaposlouchal se do jeho žvanění. Vzápětí se mi ruce samy
rozběhly po ovladačích, a pak se to zhouplo a najednou jsme
letěli.

To už jsem musel oči otevřít.

"Co děláš, vždyť spadneme!"

"Neboj, ve vzduchu to udržím..." Jen jsem dořekl, vrtulník se
zapotácel. Instinktivně jsem vyrovnal. "Musela to být nějaká
hypnóza.
Anebo to do mě pumpovali přes čelenku," otřel jsem si rukávem
tváře.

"To je jedno... Bacha! Klesáš!!!"

Znovu jsem vyrovnal.

                                 ***

Pot po obličeji se mi jenom řinul. Slunce sálalo i přes
kouřové sklo,
že jsem si připadal jako u vysoké pece.

"A co s tím krámem chceš dělat dál, když to tak tak udržíš ve
vzduchu?" zeptal se Ten druhý.

"Stejně máme paliva sotva na pět set kilometrů. Možna na míň.
Tak jaké
pak dál."

"Bože můj!"

                                 ***

"Není tu něco jako autopilot?" řekl Ten druhý, když se stroj
zase
jednou nebezpečně propadl. Koruna nějakého stromu nám šlehla
přes
podvozek.

Autopilot! Po dlouhé době dobrý nápad. Zmáčkl jsem příslušné
tlačítko
a nastavil volič z anglického slova `BOJ` na `EKO`. Vrtulník
sice
zpomalil na sotva tři sta kilometrů za hodinu, ale okamžitá
spotřeba
klesla o čtyřiadvacet procent. Číslice na ukazateli doletu se
změnila z čtyř set devadesáti na šest set sedm.

Co víc - mohl jsem pustit knipl a dát nohy z pedálů.

Hned jsem se potil o půllitr na pět kilometrů méně.

                                 ***

Za slabou třičtvrtěhodinku se na obzoru objevily první
žlutočervené
duny, nad kterými se chvěl rozpálený vzduch. Pilotova krev
nepříjemně
páchla, a přestože byla zaschlá, rojily se v ní mouchy. Bůh
ví, kde se
ve vrtulníku vzaly. Přelezl jsem dozadu a začal si prohlížet,
co
z vybavení se bude hodit. Autopilot udržoval výšku mezi sty a
sto
padesáti metry a udržoval kurs - jeho přesným vytyčením jsem
se
zabýval tu uplynulou třičtvrtěhodinu. Přes pochybovačné řeči
Toho
druhého jsem byl přesvědčen, že jsem místo, kde je saladin,
odhadl
dostatečně přesně.

"Škoda, že s tím vrtulníkem neumíš pořádně, to by byla zbraň,"
řekl
Ten druhý.

"Jo, to by byla. Doufej, že nás nad pouští nesundá nějaký
pitomý
automatický kulomet, nebo raketa. A že tam nelétají Cizinci -
ostatně
ti tam asi nelétají právě kvůli těm protileteckým pastem.
Stejně jako
Ruffusovy vrtulníky."

"Přestávám mít tvé plány rád," div se nepokřižoval Ten druhý.
"Začínám
tvé plány nenávidět," opravil se.

Dolil jsem kanystr i obě polní lahve vodou z železné zásoby
vrtulníku
a do brašny k pavoukům nacpal dávky potravin. Do jedné ze tří
brašen
po bratrech jsem přendal všechny kinetiny a triády, co jsem
našel,
a jednu triádu si hned píchl. Jinak vzadu nic zajímavého
nebylo.

Vrátil jsem se na pilotní sedadlo, a protože jsem neměl co na
práci,
rozhlížel jsem se po kontrolkách, přístrojích a vypínačích a
snažil se
vzpomenout, k čemu jsou. Bylo jich tam mnohem víc než v
saladinu
a vedro, svištění turbín a klapot rotoru uspávaly.

"Hele, máme čtyři rakety," ukázal jsem na jeden z displejů.
Řekl jsem
to hlavně proto, abych neusnul.

"Ty víš, jak se odpalujou?" i Ten druhý mluvil nějak malátně.

"Hmm," řekl jsem, protáhl se a na chvilku zavřel oči.

                                 ***

Asi jsem trochu spal, protože když jsem je znovu otevřel,
číslo na
ukazateli doletu bylo jen sto padesát.

"Poušť pod námi vypadá jako zmrzlé moře," řekl jsem a hlasitě
se té
nablblé, tisíckrát turistickými průvodci omleté frázi
zachechtal. Ale
ta poušť tak zrovna opravdu vypadala. Foukal silný protivítr a
hadi
písku, ženoucí se nad zvlněným povrchem, vypadali jako živí.

"Neměl by se zapnout radar?" zeptal se Ten druhý.

"Proč?"

"Kdyby nás dolétali pronásledovatelé..." pokrčil mými rameny.

"Proč se namáhat - stejně neumím manévrovat. Buď můžeme letět
rovně,
nebo nás něco sestřelí, nebo spadneme, až vypnu autopilota -
v nejlepším případě až dojde kerosin. Víc možností není."

"Snad se aspoň pokusíš přistát?!"

"Ale to víš že jo."

                                 ***

Ulétli jsme pět set devadesát kilometrů, když červené světélko
signalizující kritický stav paliva začalo blikat a kdy se
ozvalo
hlasité houkání, oznamující pád do pěti minut.

"Tak jo," dotáhl jsem si pásy, rozhlédl se po rychle ubíhající
poušti
a po krátkém zaváhání vypnul autopilota.

                                 ***

Ovládat vrtulník v silném větru není žádná velká zábava.
Obzvlášť, když
to neumíte. Buďto padal, nebo se vzpínal jako kůň. Chvílemi
jsem hrůzou řval
já, chvílemi Ten druhý. Chvílemi jsem měl žaludek v krku,
chvílemi na opačné straně. Pak jsme byli tak nízko, že do
předního
skla začal šlehat písek. Do toho stále houkala signalizace
paliva.

Nedokázal jsem zařídit, aby se vrtulník ve vzduchu zastavil.

"Musím vypnout zapalování!"

"Ještě jsi moc vysoko!"

"Patnáct metrů je moc vysoko?!"

Na to, jak jsme letěli nízko, jsme stále letěli dost rychle.
Duny se
proti nám hnaly jako stádo šílených mastodontů.

"Ježiš zpomal to nějak!"

"Jak?!"

"Nějak!"

V tom okamžiku došel kerosin. Turbíny zaškytaly, přestaly
zabírat
a vrtulník šel dolů jako kámen.

                                 ***

V bezdechém okamžiku byla slyšet jen zrnka písku svištící po
pancíři
a klesající vytí motoru.

"Dosedni na rotoru jako na padáku!" Bezdechý okamžik skončil.

"To jsem taky někde četl," řekl jsem, stáhl jazyk a pevně
zaťal zuby.

Poušť se blížila víc než rychle.

                                 ***

Ještě jsem si trochu zakormidloval a pak jsme urazili vrcholek
první
duny. Stroj pořád letěl kolem stopadesátky.

                                 ***

Naštěstí se po nárazu nepřevrátil, ale odrazil zpět do
vzduchu.
Podvědomě jsem vyrovnal, a tak jsme se do další duny zabodli
špičkou.

                                 ***

Příšerné zpomalení mne vymrštilo do pásů a z nosu mi vystříkla
krev.
V ohlušujícím rámusu se přes kabinu valily vlny písku a někde
něco
děsivě drnčelo a skřípalo.

Netrvalo to dlouho - v příštím okamžiku už bylo slyšet jen
nějaké
šumění.

"Tak jaký jsem pilot?" zaklonil jsem hlavu a snažil se
zastavit krev.
Kdybych neměl neprůstřelnou vestu, bezpečnostní pásy by mne
přeštíply
na tři kusy.

"Pilot je ten, kdo létá, ne kdo padá," zahuhlal skrz krev Ten
druhý.

"Musíme pryč," nacpal jsem si do nosních dírek smotané útržky
obvazu,
a pokusil se oživit palubní počítač, aby mi udal směr.
Kupodivu se to
povedlo.

"Támhle tudy," ukázal jsem z bočního okénka na vysokou skálu
na obzoru
a pokusil se na svém malém kompasu odečíst azimut.

Pak jsem si na záda pověsil kanystr, k opasku všechno ostatní,
křížem
přes ramena brašny s jídlem a léky, nakonec maskovací plášť,
berlu
a pušku.

"Ještě se napiju," otevřel jsem poslední lahev vody z
železných zásob.
Voda chutnala jako stará známá - dokonce v ní byli i ti malí
černí
broučci.

                                 ***

Po písku se s dřevěnou nohou chodí strašně, ale strašně
mizerně. Berla
se bořila, že se o ni nedalo opírat, každou chvilku jsem musel
z protézy vyklepávat řezající zrnka, a stejně jsem měl brzy
pahýl
rozedřený téměř do krve.

"Je to jen dvě stě kiláků," projevil neobvyklý optimismus Ten
druhý.

"Pokud jdeme správným směrem."

Přestože jsem to nevěděl, přesto jsem musel jít dál a navíc
spěchat.
Možná za mnou Ruffusovy vrtulníky nad poušť neletěly, možná
letěly.
To, jaké jsem měl neuvěřitelné štěstí, že mne nesundal nějaký
automatický protiletadlový systém, to jsem si radši ani
nepřipouštěl.

"Vyčerpal sis zásoby štěstí na deset let dopředu," řekl Ten
druhý,
jako by věděl, na co myslím.

"Taky jsem jich měl na deset let naspořeno."

Vydržel jsem kulhat zbytek dne a značnou část noci, asi tak do
jedné.
Pak mne poušť porazila. Zabalil jsem se do pláště a už jsem
spal.

Hvězdy a měsíc neurazily nic moc vzdálenost a probudila mne
zima.

"Najez se, napij se, spát se bude ve dne," Ten druhý poznal,
jak jsem
vysílený, a zase začínal poroučet.

Snědl jsem pět pavouků naráz. Jeden byl rozmáčknutý a chutnal
nahnile.

"Když budeš takhle hltat, dojde ti jídlo."

                                 ***

Vyklepal jsem písek z protézy, pečlivě utáhl přezky na botě i
řemen
zakrývající otvor po průstřelu, zkontroloval na
fosforeskujícím
kompasu směr, vybral si orientační bod a vyrazil.

Poušť je v noci nádherná, o to jsem při minulé cestě s nočními
brýlemi
přišel. Zato jsem ale viděl všechno, co jsem chtěl - teď byly
vidět
jen bílé, měsícem ozářené vrcholky dun, z kterých vítr
strhával dlouhé
bledé vlečky. Duny vypadaly jako hromady vybělených kostí a ve
stínech
pod nimi mohlo být cokoli. Abych nějak překonal únavu a
zapomněl
na bolest v pahýlu, představoval jsem si, že se v těch
stínech skrývají beztvaré, plíživé příšery. Strach mi sice
dodal
energii, ale za chvíli jsem představ musel nechat, protože
jsem
se stále ohlížel, slyšel v přesýpání písku pomalé sunutí
obrovských
neviditelných těl, a to mne nutilo téměř utíkat.

Začal jsem myslet na Singhaiu. Přestal jsem se sice bát, ale
také to
nebyl nejlepší nápad. Ale v prvním i druhém případě jsem
nemusel
myslet na to, co se stane, jestli jdu špatným směrem.

                                 ***

Slunečnou část dalšího dne jsem prospal zabalený v maskovacím
plášti
a večer snědl první z železných dávek. Byla to hovězí
samoohřívací
konzerva, suchary a medová tyčinka. Po pavoučí dietě mi to
připadalo
nezvyklé, a mimo medu ani ne moc chutné. Dopil jsem druhou
polní lahev
a než se úplně setmělo, už jsem byl na cestě.

Plíživé stíny, jak slunce klesalo, mi vůbec nedělaly dobře.

                                 ***

Za pět dnů už jsem neměl žádnou železnou dávku a dojedl i
posledního
pavouka. V kanystru se převaloval litr a tři deci vody.

Po sedmém celonočním pochodu se mě Ten druhý zeptal: "Poznáváš
to
tady?"

Byla to pěkně hloupá otázka. Poušť kolem vypadala úplně stejně
jako
v místech, kde jsem spadl s vrtulníkem. Každým krokem jsem
čekal, že
na něj narazím a přitom jsem tomu nevěřil: Nemůžu jít v kruhu
- to se
mně nemůže stát.

                                 ***

Měl jsem jednu jedinou jistotu - že `S` na kompasu stále
ukazuje na
jih. I když byly okamžiky, kdy jsem nevěřil ani tomu. To když
jsem si
říkal: Dojdeš támhle na tu dunu, hezky až na vrchol. A buď za
ní něco
bude, nebo to skončilo.

Za žádnou z těch dun nikdy nic nebylo a já vždycky kulhal dál
jako
porouchaný robot. Nenáviděl jsem se za to - zemřít by bylo tak
snadné,
jednoduché, povznášející a příjemné.

Další noc jsem šel podél nějakých skal. Jinak se nic
zvláštního
nestalo.

                                 ***

"Možná bys měl jít ve dne, abys něco nepřehlédl," ozval se po
dlouhé
době Ten druhý a ošklivě chraptěl.

"Možná," řekl jsem a chraptěl jsem stejně. Měsíc plul tak
nízko, že
jsem se na něj pokusil dosáhnout. Uhnul mi, a to přitom tak
připomínal
kolo dánského plísňového sýra. Úplně jsem cítil na jazyku jeho
jemnou,
rozplývající se chuť. Vydržel jsem zimu, dokud se nezačalo
rozednívat,
a namlouval si přitom, že odpočívám. S východem slunce a s
oteplením
jsem překonal návaly ospalosti a postavil se.

"Nesmím nic přehlédnout! To máš pravdu," drmolil jsem, ale Ten
druhý
neodpovídal. Nohy se mi bořily do písku nad kotníky a klouzalo
to.

Po dvou hodinách potácení rozpalujícím se peklem bych uvítal,
i kdyby
mne ulovili Ruffusovi hoši. Bylo takové vedro, že se v něm
nedalo ani
zemřít. Každý sluneční paprsek, dopadající na má ramena a
kapucí
zakrytou hlavu, vážil několik metrických centů a zarážel mi
nohy hloub
a hloub. Nemohl jsem se ovládnout - musel jsem se napít. V
kanystru
zbývaly tři a půl deci vody.

Napil jsem se, přestože vím, že pít v takovém žáru nemá smysl
- člověk
se jen zapotí a voda je pryč. Téměř jsem slyšel, jak se to, co
jsem
vypil, syčivě odpařuje. Na neprůstřelné vestě i na holé kůži
pod
maskovacím pláštěm mám bílé solné mapy. Chtěl jsem ty
krystalky
olizovat, aby můj organismus lépe držel vodu, ale pokud sůl
není
v lisovaných pilulkách, nedá se to.

Asi za hodinu jsem dopil i poslední zbyteček. Přestože jsem si
nahlas
poručil: "Jen jeden lůček!", vysál jsem všechnu životodárnou
kapalinu
na jeden zátah. Slunce stále stoupalo.

Při další chůzi mne alespoň nedohánělo
k šílenství šplouchání v kanystru.

Levá noha dopředu, přesunout berlu, pravá noha, levá noha
dopředu,
přesunout berlu... Pušku i náboje jsem zahodil už dávno a vítr
třepotavě rozevlával cípy mého pláště a hadi z písku syčeli.

Pak jsem potkal Singhaiu, šéfredaktora Patočku a generála
Ruffuse. Šli
kousek přede mnou a povídali si, jak v takových vedrech
nejlépe
zalévat zeleninovou zahradu. Úskočně jsem vymyslel, že si
lehnu na
záda mezi vysoká rajčata, a že otevřenou pusou zachytím co
nejvíc vody
z hadice.

"Když takhle praží slunce, nesmí se zalévat. Zelenina by se
mohla
spálit," řekl Ruffus. Zklamáním mi vytryskly slzy a zařval
jsem: "Seš
hajzl, Ruffusi. Svině! Víš to?!" Jak jsem křičel, ozvalo se
někde
kolem takové suché chrčení.

Ruffus, šéfredaktor i Singhaia zatočili a šli někam jinam než
já.
Zůstala jen ta rajčata. Obzvlášť jedno, velké, šťavnaté...
Natáhl jsem
ruku a už už jsem cítil, jak do něj koušu, jak mi studená
šťáva
s pecičkami stříká na jazyk, jak klouže krkem. Stačí se jen
natáhnout
trochu víc, ještě víc... Nemohl jsem na to rajče dosáhnout a
tak jsem
se rozplakal. Z očí mi tekl písek.

Když to přešlo, zjistil jsem, že nejsem v žádné zahradě, ale
že ležím na
nějaké vysoké duně. Jen rudé zapadající slunce jako by ještě
chvilku mělo zelenou stopku.

                                 ***

Chlad večera mne probral úplně. Choulil jsem se před větrem do
pláště
a otřásala mnou zimnice - na obličeji jsem měl kůži spálenou
do
puchýřů. Nos jsem měl fialový a baňatý.

"Nebyl to dobrý nápad, chodit ve dne," řekl jsem, ale ozvalo
se jen
zaskřípání. Měl jsem pusu plnou písku, a zkornatělý oteklý
jazyk se
v něm přesýpal jako oblázky; nebo jako ještěrka. Chvíli se mi
zdálo,
že mám v puse opravdu ještěrku a chtěl jsem ji zakousnout -
dost to
bolelo, ale na druhou stranu mě to vzpamatovalo natolik, že
jsem si
dokázal píchnout triádu. Strašně se mi roztřásly ruce, udělalo
se mi
obrovské horko, ale najednou byl svět kolem zase normální.
Jenom mne
bolel prokousnutý jazyk.

Písek z úst nešel plivat, zato šel vysypat.

"Kinetin," řekl Ten druhý a stejně mu skoro nebylo rozumět.

Kinetin. Dají se vzít čtyři tablety po sobě - člověk tak
vydrží být
čilý celých čtyřiadvacet hodin, ať mu před tím bylo jak bylo.
Jestli
si potom nezavede infuzi s výživným roztokem a nedá injekci
s širokopásmovým regenerátorem, zemře. V saladinu infuze i
regenerátor
jsou. Jestli saladin nenajdu, umřu tak jako tak. S kinetinem
to
alespoň bude zábavnější. Bylo zajímavé pozorovat, jak se ve
mně
bolestivý pud sebezáchovy potýká s nádherou smrti. Na žízeň
jsem
nemyslel.

"Žádná žízeň neexistuje."

Polkl jsem první pilulku, zapil ji pískem a vyrazil do noci
plné
hromad vybělených kostí lesknoucích se pod ledovými paprsky
dánského
plísňového sýra.

                                 ***

Krátce po rozednění jsem polkl druhou tabletu a než slunce
popolezlo,
aby se přestalo podobat rajčeti, o něco jsem zakopl. Do té
chvíle se mi šlo krásně a chvílemi jsem si zpíval. Nebylo to
slyšet.

To, o co jsem zakopl, bylo velké a kulaté a mimo šedivého
středu
s třiadvaceti velkými maticemi to nebylo vidět.

"To je kolo ze saladinu," řekl Ten druhý.

"Kde by se tu vzalo?" řekl jsem a šel dál.

                                 ***

Ten druhý mne naštěstí umluvil, a tak jsem se otočil a za pár
minut
sjížděl po laně přivázaném k neuměle sešroubované kotvě. To už
jsem
přemýšlel jakžtakž normálně. Co na tom, že jsem si o lano
spálil
dlaně.

Než se mi vyprahlými rty podařilo říci "Otevřít", aby mne
počítač
poslechl, málem jsem se zbláznil.

Pak se ozvalo to tak známé klapnutí průvlaku a objal mne
chlad, tma
a povědomá, zatuchlá vůně. Přepadl mne záchvat kýchání.

Vchod jsem zavřel ručním ovladačem a vyndal si z lednice
plechovku
studeného džusu. Nějak na mne ten zázrak lednice fungující
uprostřed
sluncem roztavené Kalahari neúčinkoval.

Věděl jsem, že když se napiju moc, zhroutím se, a že mi mohou
selhat
ledviny. Tak železnou vůli jsem v životě neprojevil. Tak
slastný
pocit, jak si první doušek studeného nápoje razil cestu mým
pískem
zavátým hrdlem, jsem prozměnu nezažil.

Pak jsem si dal injekci regenerátoru, vpíchl do loketní jamky
jehlu na
trubičce od průhledného plastového pytlíčku, pověsil ho na roh
horní
palandy, lehl si, a než mi hlava dopadla na polštář, svět
zmizel.

                                 ***

Další dva dny si pamatuju jen matně. V hlavě mi tak zvláštně
zvonilo,
hodně jsem pil a měnil si infuze.

Třetí ráno jsem se probudil a měl jsem hlad. To je vždycky
dobré
znamení. Vytáhl jsem si jehlu kapačky z ruky a šel uvařit
snídani.
Lednice, stůl, šedý koberec, skříň s potravinami - všechno
bylo tak
důvěrně známé, že mne přechod od pojídání pavouků ani nijak
neohromoval. Přemýšlel jsem o tom, že kdybych si vzal třetí
pilulku
kinetinu, žádnou snídani bych už nikdy nepotřeboval.

Káva s kondenzovaným mlékem a ovesné vločky se strouhanou
čokoládou -
něco, nad čím bych se ještě ne tak dávno ošklíbal. Nyní mi už
jen
to, že káva byla ohřátá, připadalo jako zázrak. Konečně jsem
si naplno
uvědomil, kde jsem, a najednou jsem cítil, že mi po tvářích
kloužou
slzy. V kafi tiše žbluňkaly.

                                 ***

Jak jsem jedl lžičkou, bolely mne z toho nezvyklého pohybu
prsty,
a jak jsem žvýkal, i horní patro a svaly v obličeji. Levou
rukou jsem
k jídlu podvědomě připravoval imaginárního pavouka.

Po snídani mi bylo těžko. Namazal jsem si rozpraskané a
zaschlé
puchýře na čele a lícních kostech mastí na spáleniny a spal do
dalšího
rána.

                                 ***

Byl to krásný pocit, vzpomenout si, kde jsem; po tom
chvilkovém úleku,
kdy ještě ne zcela probuzený mozek reflexivně vyjekl: `Kde
jsem se to
ocitl?!` Vnímal jsem tiché šumění klimatizace a stíněné světlo
elektrické lampičky, a bylo mi krásně bezpečně. Zjistil jsem,
že
saladin považuji za domov, za opravdový a jediný domov.

"Víš, na co se těším nejvíc?" řekl jsem, jen co se mi
rozlepily oči.

"Na co se těšíš nejvíc?" nevydržel Ten druhý a zeptal se.

"Na sprchu," shodil jsem ze sebe deku a konečně se svlékl ze
špínou
a potem ztvrdlých kalhot.

Nikdy bych neřekl, jaká radost může být něco tak elementárního
jako
sprchování, čištění zubů, holení a stříhání nehtů. O písek,
krví
z nosu zapečený ve vousech (vypadal jsem trochu jako Marx a
Engels),
jsem nejprve ztupil nůžky a potom zničil několik
nezničitelných
holicích dvojbřitů. Za hladké tváře mi to stálo. V místech,
kde mi
rostly vousy, jsem měl kůži bílou jako sníh. Spálené líce a
čelo s tím
ostře kontrastovaly, jak se tak říká. Jinak jsem vypadal tak,
že
pohledu do zrcadla se budu pro příště radši vyhýbat: zjizvená
tkáň
kolem levého oka, šrámy, popáleniny (růžové, bílé,
červené...), křivý
nos, černé skvrny od střelného prachu, bílý pruh jizviček po
kousnutích pijavic kolem krku, to žlutozelené oko... Ostříhal
jsem si
prameny vlasů (v těch několika místech, kde mi ještě rostly)
a namasíroval si oholené části tváří zeleným denimem: "Tak o
tomhle
jsem si myslel, že to už nikdy neucítím." Naposledy jsem na
sebe mrkl:
vypadal jsem jako démon vonící zeleným denimem. Zabalil jsem
se do
svého starého županu a svezl se do svého starého řidičského
křesla.
Ten župan, jak mi byl dříve velký, tak mi teď byl úzký v
ramenou.

                                 ***

Vyklopil jsem klávesnici a hledal ve Frontovém lékaři, co bych
mohl
udělat pro svůj na živé maso sedřený pahýl. Ani druhá noha
nevypadala
lépe. Písek v botě, když vás po droze nic nebolí, se dokáže
prodřít na
kost.

Ve Frontovém lékaři byly samozřejmě spousty rad a v lékárně
příslušné
medikamenty.

                                 ***

Pak jsem musel jen odpočívat, dokud se všechno úplně nezahojí.
Ze
začátku mi odpočívání nevadilo, ale trvalo to dlouho a dlouho
a dlouho. Mimo šachů jsem ty nekonečně se táhnoucí hodiny
nemohl nic
dělat, a to bylo špatné. V saladinu bylo sebeobviňování a
vzpomínky na
Jonáše a Singhaiu příliš živé, a bylo tam i dost zbraní, které
by to
mohly utnout.

"Ne," řekl jsem po pěti dnech užírání se, "když jsem se
dokopal až
sem, tak ne!" To jsem trochu pootevřel přihrádku s nenávistí.
Nenávist
byla stejně rudá a kouřilo se z ní, jako když jsem ji tam
zavíral.

"Co myslíš tím `tak ne`?" ozval se Ten druhý.

Sám jsem přesně nevěděl, dokud jsem nezahlédl tu rudou vířící
barvu:
"Prostě nepřipustím, aby jim to prošlo. Nikomu."

                                 ***

Pak se můj stav zlepšil, že jsem mohl začít opatrně cvičit a
dělat
různé lehčí práce uvnitř saladinu. Spravil jsem například
pračku. Jak
jsem mohl něco dělat, už to bylo dobré, mraky se rozplynuly.

Vždy, když jsem pil recyklovanou vodu, musel jsem se usmívat,
jak jsem
se nad ní kdysi ofrňoval. Recyklátor saladinu ji úzkostlivě
připravuje, aby měla vyvážený obsah minerálních látek,
příjemnou
teplotu, a aby v ní nebyly žádné nevhodné bakterie. Vždycky
jsem si
při tom vzpomněl na blátivou kapalinu s pijavicemi a mrtvými
mouchami,
kterou jsem pil v džungli.

Když jsem necvičil nebo nepracoval, otravoval mě Ten druhý
tím, jak
chci ten `zatracený třísettunový krám` vytáhnout z dvacet
metrů
hluboké propasti.

"Uvidíš zítra," konečně jsem mu jednou odpověděl. Pokožka na
obličeji
se mi zajizvila, nic mne už nebolelo a cítil jsem se fit.

                                 ***

Ráno jsem si navlékl botu s protézu na speciálním (tlumícím)
obvazem
stažený pahýl, na druhou nohu botu změklou olejem a vytrvalým
leštěním
a na holé tělo pracovní overal. Pohvizdoval jsem si.

"Tak mluv!" neudržel se Ten druhý.

"Když jsme odsud tenkrát odcházeli, byli jsme všichni tak
rozhodnutí,
že půjdeme pěšky, že nás to, co později napadlo mě, ani
nenapadlo,"
začal jsem zeširoka.

"Zkrať to," netrpělivě mi skočil do řeči Ten druhý.

"Dobře. Když počítač tehdy dokázal deaktivovat všechny válečné
stroje
kolem, proč by nedokázal přinutit ten obrovský tank, aby nás
zase
vytáhl, když už nás sem shodil."

"To není... To je... To... To je pravda!

To je nesmysl! Na čem si myslíš, že půjde vytáhnout tři sta
tun?! Tři
sta tun! Na svázaných tkaničkách?!"

"To asi ne."

"Kdyby nás nemusel přehoupnout přes tu hranu nahoře, možná by
se to
mohlo povést," drmolil Ten druhý, ale do hlasu se mu vkrádalo
stále
víc a víc pesimismu, "nějaká ocelová lana by se tu jistě...
Ale ty
budou všechny zrezavělý!" Ten druhý si v té chvíli uvědomil,
že je
nadosmrti pohřbený uprostřed Kalahari v nepojízdném obrněném
transportéru, a něco se v něm zlomilo. Zjistil jsem, že jsem
se stal
odolnějším než on. Mne, když jsem v úvahách došel až sem, mne
to jenom
příšerně rozzlobilo; že by mou pomstu mohl zastavit kus
pitomého
neexistujícího ocelového lana. Ale já měl výhodu, že jsem o
tom
přemýšlel už dřív, už v džungli.

"Poslouchej, ty o tom asi nevíš - nikdy jsme ho nepotřebovali,
ale
saladin má naviják."

"A?" řekl trochu plačtivě Ten druhý.

"U navijáku je buben s padesáti metry půlcoulového
syntetického
lana..."

"To je tak na vytahování zapadlých náklaďáků!"

"To lano má něco jako orientované molekuly... nevím o tom víc,
ale
dalo by se na něj pověsit pět saladinů a ještě by zbyla
rezerva. Na
stejných lanech se tahaly poškozené letadlové lodě."

Na to Ten druhý neřekl nic.

Zadal jsem počítači úkol. Zatímco pracoval, přemýšlel jsem,
jak je
možné, že vím o věcech, o kterých Ten druhý neví. Počítač
pracoval
pouhých dvanáct minut. Pak se jedna z dun v poušti nad námi
otevřela
a vyjel z ní obludný, pískem ošlehaný stroj na kovových
pásech. Až
vylezu ven, budu počítač ovládat pomocí mikrofonu a počítač
bude mé
povely přes satelit předávat tanku.

"Nešla by hlaveň kanónu použít jako anténa pro vysílání s
malým
dosahem? S tím satelitem se mi to nelíbí," ozval se Ten druhý.
"Kdyby
komunikace trvala déle, mohl by nás někdo zaměřit."

"Dobrý nápad," řekl jsem a přemýšlel pro změnu o tom, jak to,
že Toho
druhého napadají věci, které mě nenapadají.

Chvíli to sice trvalo, ale nakonec se hlaveň jako anténa
použít dala.

To, co jsem považoval za nejobtížnější část plánu, se nakonec
ukázalo
být velmi jednoduché: vyšplhat dvacet metrů po provaze bez
pomoci
nohou a mít u opasku přivázané půlcoulové světlemodré
syntetické lano.
Mimo to, že je tak pevné, ohebné a kvalitní, je i zatraceně
těžké.

Zjistil jsem, že i s lanem dokážu šplhat bez přírazu - a
snadno.

Když jsem se přitáhl k oblé hraně strže a překulil se nahoru
do písku,
z pohledu na obrovský tank, který počítač navedl na rovinu
mezi
dunami, se mi zježila kůže na zátylku (chtěl jsem říci vlasy,
ale ty
už nemám). Ten tank přejel kulometný tančík, který tam stál
zavátý
pískem, a rozmáčkl ho, jako by to byla plechovka od džusu a ne
silně
obrněný stroj. Zavázal jsem lano ke kotvě a šel si kolos
prohlédnout
zblízka.

Radlice měla přes osm metrů na šířku a dva a půl na výšku. Na
rozdíl
od šípovité saladinu byla rovná, jen trochu vydutá dovnitř.
Ten tank
musel prodělat neuvěřitelné věci. V radlici, přestože byla
z pětatřiceticentimetrového ocelového plátu vyztuženého
traverzami,
byly hluboké rýhy a prolákliny a měla povrch zkorodovaný
žárem.
ěkteré stroje, které padly do zdejší pasti, se asi nedaly
právě
lacino.

"Ale stejně skončily tam dole," zašeptal jsem. "Čímpak je to
asi
poháněné?"

Až jsem nadskočil, když se mi ve sluchátku ozval hlas
počítače:
"Supetěžký automatický tank jihoafrické výroby; označení v
kódu NATO:
Superkiller. Původní jméno neznámé. Hmotnost odhadována nad
dva tisíce
tun. Přes oficiální tvrzení, že stroj je poháněn revolučními
elektrickými články, je podezření, že je poháněn nepovoleným
jaderným
reaktorem."

Jak jsem uslyšel slovo "jaderný", uskočil jsem, až mi
podklouzla
protéza a upadl jsem na záda.

"Je někde v okolí zvýšená radioaktivita?!"

"Negativní," odpověděl po krátké odmlce počítač.

"Negativní, jako že je, nebo jako že není?!"

"Podle satelitu SPYSAT N6, který monitoruje naší oblast,
vyhovuje
radioaktivní pozadí přirozeným hodnotám."

"SPYSAT N6," zakroutil jsem hlavou a pomalu se zvedal, "co
jsem tu
nebyl, koukám, že sis našel nové kamarády. A dokonce si
tykáte."

"Otázka syntakticky nesrozumitelná, prosím o přeformulování,"
ozvalo
se ze sluchátka.

Nechávat samoučící počítače zapnuté moc dlouho a bez dozoru by
se asi
nemělo, pomyslel jsem si.

"To nebyla otázka," řekl jsem výchovně, oprášil se a dál se
věnoval
obhlídce supertanku. Po pásu jsem vyšplhal na blatník
(připomínalo to
alpinizmus), ale mimo dvou věží, čtyř nesmírných výmetnic
raketometů,
rzi a stop po zuřivých bojích tam nahoře nebylo nic
zajímavého. Jen že
všechno mělo rozměry vskutku nelidské.

"Jak to dokáže jet rychle?"

"Padesát pět kilometrů za hodinu na zpevněné cestě. Čtyřicet
pět
kilometrů za hodinu jakýmkoli terénem."

Tomu druhému údaji bych věřil. Jakýkoli terén se po průjezdu
tohohle
monstra změní na "zpevněnou cestu". Nedokázal jsem si
představit nic,
co by se stroji dokázalo postavit do cesty. Snad jen nějaká
větší
pyramida. Saladin je proti obrovskému smrťákovi vyloženě
drobek.

"Tak jo. Čili by nás vytáhnout měl, drobek. Drobek!" Operetní
jméno
NATO-kódu Superkiller se mi vůbec nelíbilo.

"Budeš se jmenovat Drobek," plácl jsem dlaní do pancíře. "Ví
to?"
obrátil jsem se na počítač.

"Volací signál automatického tanku třídy Superkiller byl
překódován na
slovo DROBEK."

"Radlici o metr výš, Drobku," řekl jsem a radlice s patřičným
skřípáním, ale poslušně, vyjela vzhůru.

"Myslím, že můžeme začít," řekl jsem Tomu druhému, ale
neodpověděl mi.

Slanil jsem z blatníku, podlezl pod radlicí a uvázal
světlemodré lano
na oba háky na čele tanku (než jako háky vypadaly jako něco,
co si tam
zapomněl tyranosaurus). Pak jsem sešplhal do propasti, zavřel
za sebou
průvlak saladinu a pečlivě se připoutal do křesla. Tušil jsem,
že to
poslední bude obzvlášť důležité.

Dvakrát jsem se zhluboka nadechl a řekl: "Jdeme na to." Přes
svá
předchozí autoritativní vyhlášení jsem si nebyl jistý ničím
jiným, než
že dostat saladin nahoru nebude nic snadného, natož zábavného.

Opřel jsem prst o knoflík ovládající naviják a zkracoval lano,
dokud
nezačalo drnčet. Měl jsem zapnutý vnější odposlech a oba
vedlejší
monitory přepnuté na zadní pohled. Na obou byla stěna z
hnědočerveného
pískovce a světlemodré lano, které mi připadalo strašně tenké.

"Jestli už teď takhle drnčí, co bude dělat, až se to pořádně
rozjede,"
zašeptal jsem.

"Otázka syntakticky nesrozumitelná, prosím opakujte," ozval se
počítač.

"Ale pořád s tím syntakticky... Drobku, pomalu zaber,"
rozkázal jsem.
Lano se začalo chvět a jeho zvuk se zvyšoval a zvyšoval - lano
se
začalo zařezávat do pískovce a uvolněné kusy stěny padaly na
saladin.

"To lano se přetrhne," řekl Ten druhý.

"Děkuji za příspěvek k všeobecnému optimismu," řekl jsem já.

Pak se záď saladinu začala pomalu zvedat. Za chvíli jsem visel
v pásech obličejem k šrotu na dně strže. Když saladin stál jen
na
špici radlice, postup se zastavil.

"Teď to začne být zajímavé," řekl jsem. "Drobku, přidej
trochu." Někde
shůry se ozvalo kvičení trápeného kovu a saladin se začal
otřásat, ale
stoupl sotva o deset centimetrů a zase spadl dolů, až se šrot
v celém
údolí otřásl. Lebka (má stará známá) se skutálela ze svého
vyvýšeného
postavení. Křáplo to, jako když spadne kameninový hrnec.

"Drobek asi prokluzuje," řekl jsem a zarazil počítač s tím
věčným
`otázka syntakticky nesrozumitelná`. Lano bylo zařízlé do
pískovce
jako nůž.

"Myslel jsem, že ta skála je tvrdší. Jestli bych to nahoře
neměl něčím
podložit."

"Otázka synt..."

"Mlčet!"

"Ať to podložíš čím chceš, ohne se to nebo to praskne...
takhle je
lano alespoň zatížené stejnoměrně," řekl Ten druhý.

"Tak jo. Drobku, zaber ještě jednou." Když se znovu ozvalo to
pištivé
kovové naříkání, zařadil jsem `Vzad` (teď to znamenalo spíš
`Vzhůru`),
a zabořil prst do tlačítka navijáku.

Zbylá kola na zohýbaných osách začala drásat pískovec a
saladin se
roztřásl jako pod těžkou palbou. Trochu jsme stoupli,
zastavili se,
a lano, co bylo vidět, se protahovalo a ztenčovalo - navíc
kmitalo
tak, že chvílemi ani vidět nebylo. Saladin se třásl víc a víc.

"No! No! Jedem!" zapřel jsem se zády do sedačky, jako bych tím
mohl
gigantickým silám nějak pomoci. Ale přesně v té chvíli saladin
skutečně začal stoupat.

Drásavé řinčení Drobka zaniklo v kvílení a pištění lana,
troucího se
o skálu. Od okamžiku, kdy se saladin pohnul, začal ze spáry v
pískovci
stoupat bílý dým.

Kritické okamžiky nastaly - jak se dalo čekat - na hraně. V
těch
místech jsem navíc musel vypnout pohon třetí nápravy - liché
kolo
stáčelo saladin do strany a nebezpečně křížilo lano.

Jak jsem nápravu vypnul, už tak zpomalující stoupání úplně
ustalo.

Přímo před očima jsem na hlavním monitoru měl dvacetimetrovou
strž.
Saladin v podstatě ještě visel, ačkoli záď už byla za skosenou
hranou.
Lano, jak se na něm třísettunový kolos pohupoval, hlasitě
povrzávalo.

Dvacet metrů, máte-li je nakreslené na cestě před sebou, se
zdá být
nedlouhou, až velmi krátkou vzdáleností. Díváte-li se zespodu
na něco
dvacet metrů vysokého, není to také nijak mnoho. Ale díváte-li
se
seshora do dvacetimetrové propasti - do které vám navíc hrozí
bezprostřední pád - je to výška, z které na čele vyvstává
ledový pot.

"Drobek! Naplno vzad!" zařval jsem. Někde za mnou se v řinčení
a burácení kovu zvedly dva obrovské gejzíry písku.

Jestli tohohle si nějaký satelit nevšimne...!

Jak Drobek zabral, lano se vytrhlo z pískovce.

Ten zvuk, přestože ho počítač značnou část odstínil, zněl,
jako by
z oběžné dráhy spadl nesmírný ocelový ingot a narazil na
podobně
dimenzovanou kovadlinu. Nebo na saladin.

Ráz lana se přes veškeré izolace přenesl dovnitř; z nosu mi
vystříkla
krev a měl jsem pocit, že mi vypadly oči, praskly bubínky a
utrhl se
jazyk.

Horší ale bylo, že saladin začal klesat. Co by se asi tak
stalo, kdyby
Drobek spadl do propasti? Na saladin? Jak pásy obrovského
tanku
prokluzovaly, místo aby couval, jel dopředu.

Zadupl jsem plyn do podlahy a obě přední nápravy začaly rvát
pískovec,
že na monitoru bylo vidět jen něco jako písečná smršť. Jak se
kola na
ohnutých osách roztočila na maximum, stroj se rozvibroval tak
strašně,
že ačkoli jsem k sobě tiskl zuby vší silou, cítil jsem, jak se
mi do
jazyku zadírá opadávající sklovina. Nepovolil jsem.

Vibrace byly tak příšerné, že v nich zanikalo všechno ostatní;
nevěděl
jsem, kde je nahoře, kde dole a krev z nosu mi nekapala, ale
rovnala
se ve vzduchu do podivných obrazců. Vzápětí jsem přestal
vidět.

Pak najednou něco povolilo, pak jako by do saladinu udeřil
perlík a pak krev spadla, kam měla. Mně na kolena. Reflexivně
jsem
sundal nohu z plynu. Ticho po vibracích bylo ještě příšernější
než
vibrace samy - doslova mne zkroutilo do kozelce. Totiž ticho -
v uších
mi kvílely armády šílených komárů, za čelem bručel obrovský
čmelák,
svědily mne kosti a v puse jsem mimo skloviny měl i plomby,
které
nikdy za žádných okolností nevypadnou, říkal zubař v bílém
plášti.

Když čmelák s komáry odlétli a když odešel i zubař, zjistil
jsem, že
normálně sedím v saladinu. To, že sedím, mohlo znamenat jen
to, že
nevisím a že tudíž saladin je nahoře na poušti. Počítač
naštěstí sám
zastavil Drobka, jinak bych si po tom povelu `Naplno vzad!`
asi právě
užíval něco jako závěsné sáňkování za šíleným mamutem.

Hrana propasti byla deset metrů před radlicí. Na písku mezi
hranou
a radlicí nebyla jediná stopa.

"To musela být ta poslední rána," zašeptal jsem. "Chudák
saladin."
Představil jsem si, jak stroj přes okraj strže vylétl do výšky
a dopadl na zmrzačený podvozek. Saladin na relativně rovné
poušti stál
na zbývajících kolech opravdu hodně nakřivo.

"Drobku, o padesát metrů pomalu vzad," rozkázal jsem. Propast
se mi
zdála pořád nebezpečně blízko. Po rovině Drobek táhl
zmrzačeného
saladina snáze než kočka myš.

Sundal jsem si sluchátka, odepnul pás a toporně se odkráčel
umýt. Měl
jsem pocit, že v těle cítím každou kost. Na loktech, na bradě
a dokonce na špičce nosu jsem měl modřiny a v očích popraskané
žilky.

                                 ***

Když jsem se trochu sebral, nasadil jsem si provizorní turban
(izoluje
hlavu před žárem mnohem lépe než jakýkoli klobouk), otevřel
průvlak
a spustil se na rozžhavený písek. A svobodně se nadechl. Dřív
jsem
takovéhle věty považoval za hnusné fráze, ale ten první doušek
vřelého
vzduchu mi opravdu připadal svobodný.

"Teď už mě nic nezastaví," poplácal jsem pokleslý saladin po
ožehlém
pancíři. Bylo poledne, slunce okolní svět doslova tavilo, a
navíc byl
jeden z výjimečných bezvětrných dnů. Být venku moc dlouho by
byla
sebevražda. Navíc jsem věděl, že se mi z těla odpařuje voda,
kterou
sice mohou přístroje v saladinu recyklovat, ale nijak ji
nemohou
nahradit. Tak jsem saladin jenom obešel (byl zabořený v písku
a vypadal bez kol opravdu smutně) a prohlédl si vlečné lano.
Naštěstí
jsem na něj nesáhl - jen plivl. Slina na něm zasyčela - a
nebylo divu.
Lano bylo pokryté sklovitou taveninou.

                                 ***

V noci jsem se dal do práce.

Kvůli vedru jsem pracoval zásadně v noci. Měl jsem ještě dvoje
rezervní brýle s násobičem světla, a tak to bylo dokonce
příjemné.

No příjemné; mimo jiné mi omrzly prsty a uši, ale slátal jsem
si
z deky rukavice a čepici, a tak se to dalo vydržet.

                                 ***

To, co jsem během plánování vždy odhadoval maximálně na týden,
se
ukázalo být téměř neuskutečnitelné. Tím myslím opravu podvozku
saladinu.

Nejdřív bylo potřeba najít pozurážená kola. Jedno jsem našel
za
hodinu. Druhé za týden a poslední za tři týdny. Za nocí, co
jsem marně
bloudil po dunách a bodal dlouhým drátem do písku, jsem se
málem
zbláznil. Za rozednění jsem sedával na posteli s pistolí v
ruce
a hlasitě jsem se pohihňával. Vždy mne zachránila má nenávist.
Pak
jsem o kolo zakopl v místě, o kterém jsem byl přesvědčený, že
jsem ho
prohledal už několikrát. Jako jediné mělo neviditelný i náboj,
nejen
"pneumatiku".

Měnit osy, z nichž každá váží devadesát kilo, v písku, který
se nesmí
dostat do ložisek, a když vám nad hlavou visí třísettunový
kolos
podepřený radlicí ještě většího kolosu, radlicí, o které
nevíte, kdy
povolí (zatížená radlice Drobka občas má - v naprosto
nepředvídatelných okamžicích - tendence povolovat), tak to
není zrovna
zábava. O tom, jak jednou saladin spadl, ani nemluvím. Anebo
jo.
Zrovna jsem se pro něco natahoval, a tak dopadl těsně (asi pět
centimetrů) vedle. Proud vzduchu mě odhodil k patě nejbližší
duny.

Nejhorší ale bylo nasadit na ty osy kola.

Občas jsem u toho - přiznávám - plakal. To mi třeba po
celodenní
chirurgické manipulaci s heverem a Drobkem - když jsem disk už
už
navlékal na šrouby náboje - třímetrákové kolo upadlo.

Vůbec, s těžkými věcmi se mi pracuje hrozně. Pahýl mne z toho
bolí
tak, že mívám pocit, že mi bércové kosti prolezou podrážkou.

Nakonec jsem to ale dokázal. Když jsem chytil závit první
matice
posledního kola a když bylo jasné, že už nespadne, šel jsem do
lednice
a dopil tu lahev whisky, co jsem načal po operaci Singhainy
ruky. Pak
jsem stál uprostřed noci na poušti, šermoval rukou proti tmě
a nadával měsíci.

Druhý den jsem kolo dotáhl, spustil saladin z radlice Drobka a
vyrazil
na jízdní test.

Od doby, co jsem se k saladinu vrátil, uplynuly téměř na den
dva
měsíce.

                                 ***

"Nevěřil bych, že tohle ještě někdy zažiju," ovinul jsem prsty
kolem
krátké řadící páky a zařadil `Vpřed`. Ty prsty mne moc
neposlouchaly.
Měl jsem je oteklé, pokryté ranami a odřeninami, kůži místy
zčernalou
mrazem, místy zažranou vazelínou; nehet na levém palci už mi
podruhé
slézal.

Saladin se při jízdě nezvykle chvěl a vnější odposlech mi
zprostředkovával neblahé hučení ložisek. Kontrolky pěti
tlumících
jednotek svítily oranžově, u druhého levého kola problikávala
červená.
S rychlostí vibrace rostly. Nakroužil jsem pouští kolem strže
sotva
deset kilometrů a některá z ložisek kol se začala přehřívat.
Počítač
zvýšil tlak oleje, teplota se vrátila k normálu a dokonce i to
hučení
se usadilo.

Když jsem zajížděl zpět za "montážní dunu" (byla to ta, co
zpoza ní
kdysi zaútočil kulometný tančík - je za ní jediné trvalejší
závětří
široko daleko), saladin zapadl. Michelinky zásahem
gruppenminou a při
ostřelovaní raketami utrpěly "několik" šrámů: všechny ztratily
schopnost přizpůsobovat se nosnosti terénu, dvě ztratily
schopnost
tvořit nejvhodnější dezén a jedna na pohmat připomíná
bicyklovou
galusku. Všechny "pneumatiky" jsou ale stále neviditelné -
šedý, místy
zčernalý saladin na nich vypadá zvláštně. Hlavně když fouká
přízemní
vítr s pískem - to stroj vypadá, jako když pluje.

Přivolal jsem Drobka a nechal se vytáhnout. Drobek v poušti
nezná
problém. Jednou jsem ho zkoušel navigovat proti
opravdu velké duně, co to udělá. Počítač stroje do přesypu
odmítl
najet pomalu - sám od sebe zaakceleroval, pásy vyryly hluboké
brázdy
a obrovský tank dunu neprojel, ale rozmetal.

                                 ***

Další dny jsem se zabýval už jen drobnostmi. Například do
zásobníku
vulcanu jsem dal zbytek beznábojnicových patron (naplnily ho
sotva
z poloviny), to samé jsem udělal i u kanónu (tam byl stav
utěšenější)
a do zásobníku plamenometu vsunul za téměř prázdný kontejner
plný.

Vzpomněl jsem si, že vulcan je potřeba zastřílet - je na to v
počítači
speciální program, který vždy vypálí jen šest ran, aby se
vědělo, kam
jde kulka z té které hlavně.

S pouští jsem se docela sžil. Svačíval jsem v přestávkách mezi
prací
usazený v písku a pozoroval měsíc. Fascinovalo mě, jak jsou
krátery
skrz průzračný pouštní vzduch vidět pouhým okem. Z nenadálého
přepadení jsem strach neměl. Nový "známý" mého počítače -
jihoafrický
SPYSAT N6, dokáže monitorovat, co mne napadne. Tak bych o
Cizincích
věděl, jen by se v okruhu šesti set kilometrů šustli. Dokáže
monitorovat i za písečných bouří, které, jak čas ubíhal, byly
stále
častější.

                                 ***

"Zítra vyrazíme," řekl jsem jednou. To už jsem měl na práci
jen dvě
věci: vymést ze saladinu písek, a vršek pancíře popatlat
olejem
a kvůli maskování ho pískem naopak posypat. Možná je to
zbytečné, ale
rozhodl jsem se pro to, už když jsem všechno plánoval tehdy v
džungli.
A své plány měním jen nerad. Jen s ubíhajícím časem toho moc
nenadělám.

Ten druhý mi neodpověděl; vůbec, poslední dobou moc nemluví.

Na rozhovory mi ale stačí počítač. Je opravdu zajímavé, jak za
dobu,
co saladin ležel ve strži, "zmoudřel". Zajímalo mne, jak se
seznámil
se SPYSATEM, ale zatvrzele odpovídal: `Otázka syntakticky
nesrozumitelná. Prosím o přeformulování.` Měl jsem pocit, že
mi spíš
nechce odpovědět, než že nerozumí. Ať jsem formuloval jak jsem
chtěl,
pořád odpovídal to samé.

Od té doby si dávám pozor, jestli nezačal podvádět při šachu.

                                 ***

Zítra pro mne znamenalo zítra v noci. I když to asi bylo jedno
-
saladin je bez krystalového povlaku viditelný jak pro kamery,
tak
pro radary. Ale na druhou stranu, kdyby někdo chtěl
kontrolovat
všechny automatické stroje, které se po africkém kontinentu
pohybují,
asi by nedělal nic jiného. Považoval jsem za snáze
odhalitelného
člověka jdoucího pěšky. I když, kdo ví.

Seděl jsem na zadní věži Drobka, plechovku s džusem v ruce, a
díval se,
jak nad pouští zapadá slunce. Neznám hezčí pohled. Západy
slunce
sleduji od doby, co jsem natolik duševně vyrovnaný, že dokážu
vnímat
jejich krásu. Ještě mne to neomrzelo - odstíny červené,
oranžové
a fialovozelené jsou nepopsatelné.

V syčení větru se ozývalo třepetání a plácání prádla, které se
sušilo
na šňůře mezi radlicí saladinu a hlavní kanónu. Šaty se musí
sušit
vždy večer - slunce je jinak úplně spálí.

Když světelná kouzla skončila, nasadil jsem si noční brýle a
posbíral oblečení.
Vonělo pouští.

                                 ***

"Co s tebou, Drobku?" usadil jsem se do řidičského křesla -
temný kolos tanku mi zakrýval celý hlavní monitor, "nakonec
bys
mohl jet s náma, ne?"

"Otázka synt..."

"Jaký je akční rádius Drobka?" přerušil jsem počítač.

Chvíli "přemýšlel": "Jsou-li stroje třídy Superkiller opravdu
poháněny
jadernými reaktory, do deseti let od data výroby prakticky
neomezený."

"Jaderné reaktory můžeme považovat za dokázané," zabručel
jsem.
Nedávno jsem Drobka obcházel s počítačem částic a
radioaktivita zpoza
pancíře místy prosakuje - nikde ale ne tolik, aby to bylo
nebezpečné
i při dlouhodobé expozici. Není divu, že ji SPYSAT nedokázal
zjistit -
obzvlášť na pozadí, po kterém vítr už léta rozfoukává devět
stop po
velkých jaderných bombách.

Když jsem počítači potvrdil radioaktivní pohon, zahrnul mne
dalšími informacemi a vývody, co všechno veletank dokáže.
Nakonec jen
tak nenápadně podotkl, že stroj někde musí mít automatickou
zásobovací
jednotku, kde si doplňuje rakety, případně unikající olej a
tak dále.

"Ať už tam je a doplňuje!"

"Rozkaz syntakt..."

"Drobek do zásobovací jednotky. Ihned!"

Zatímco se kolos valil k duně, která se opodál otvírala,
přemýšlel jsem, jestli počítač může začít trpět
zlozvykem, jako jsou oblíbené a pro ostatní časem nesnesitelné
fráze.
Vzpomínal jsem, že dřív, když nerozuměl rozkazu, říkal něco
jiného než
to věčné `...syntakticky nesrozumitelné!`. Naprosto jsem si
ale nemohl
vzpomenout co.

Za půl hodiny byl Drobek připraven.

Stačilo jen vyjet.

Až do tohoto okamžiku jsem měl všechno naplánované. Ve snech,
které
jsem v džungli prožíval s otevřenýma očima, jsem vídal přesně
ten
pohled, jaký jsem právě sledoval na hlavním monitoru: poušť
a vítr. Dokonce i pocit, který jsem při tom snění zažíval, byl
stejný:
svoboda, nenávist, pomsta. Paradoxně, tolikrát prožitý sen
skutečnost oslabil a teď mi to nepřipadalo nijak významné,
nebo
slavnostní, nebo tak. V tom snu jsem vždy řekl nějakou frázi
jako:
`Pomsta přichází!`, nebo `Těš se, Ruffusi!`, nebo něco
podobného
(nablblého). Ještě jsem se u toho vídal, jak ďábelsky cením
zuby,
a svou nohu, jak zadupává plyn do podlahy.

                                 ***

"Jedeme," řekl jsem a nechal řídit počítač. Dokáže se
nástrahám pouště
vyhýbat lépe než já.

                                 ***

Saladin se na poničených tlumících jednotkách houpal jako na
moři, ale
ještě se to dalo snést. Počítač sám navedl Drobka tak, že jel
před
námi - bylo to výhodné, kdybychom vjeli do nějaké pasti.
Počítač sice
vytáhl ze SPYSATU mapu, ale zároveň zjistil, že jihoafrická
armáda
experimentovala s tak zvanými putujícími nástrahami - jsou to
gruppenminy, které se na určité ploše pohybují rychlostí
padesát metrů
za den - pod povrchem pouště. Tím veškeré mapy ztrácejí smysl.

V denních snech jsem si vždy potom, co jsem spravil saladin,
představoval, jak jsem během pikosekundy přejel poušť, projel
pralesem
a jak zabíjím Salinase, toho příšerného doktora, a nakonec a
hlavně
Ruffuse. Zabíjení nastalo vždy potom, co se mi za troušení
hrdinských
poznámek podařilo dobýt tábor v džungli. Pak jsem vždy
osvobozoval
zajatce z bambusových baráků a "bratry" z čelenek. Všichni mne
pak
nosili na ramenou, provolávali mi slávu a jednohlasně mne
zvolili za
Velkého Náčelníka. V čele jejich šiků jsem pak kráčel Zemí,
drtil
Cizince...

Probudil jsem se kolem poledne se zdřevěnělým krkem. Poušť
sálala sluncem, které pálilo i přes monitor, a jak se saladin
houpal
a vlnil, bylo mi špatně od žaludku. Dopotácel jsem se k
lékárně, polkl
pilulku proti nevolnosti a přikázal počítači trochu zrychlit.
Jeli
jsme po takové větrem udusané roletě a z pravidelného kolébání
by se
pozvracel i otrlý námořník. Rychlostí se saladin uklidnil - v
Drobkovi
bych ale nechtěl jet. Rány, jak zdolával písčité vlny, byly
nehezké -
ale aspoň tím saladinu trochu uhlazoval cestu. Červená
kontrolka pro
tlumení druhého levého kola přestala problikávat a rozsvítila
se
natrvalo. Saladin se při vyšší rychlosti začal trochu potácet
do
stran, ale počítač to vyrovnával s bravurou závodního jezdce.

A tak to šlo den za dnem, dokud poušť nepřešla v polopoušť,
polopoušť
v savanu a savana v pahorkatinu pokrytou řídkým uprášeným
lesem.

Cestou se jinak nic zvláštního nestalo.

                                 ***

"No jo, sakra, ale co s tebou teď, Drobku?" škrábal jsem se na
nose
a pozoroval záď tanku tkvící na monitoru jako útes. Nad
pancířem stroje se v žáru slunce tetelil vzduch - co bylo
horší, za
obrovským tankem zůstávala ošklivá spoušť. Jeho počítač
odmítal
manévrovat kvůli takovým titěrnostem, jako jsou stromy, a
kácel i kusy
opravdu nevídané. Zbytečné zatáčení poškozuje pásy, dozvěděl
jsem se
od počítače saladinu. Mohl bych tank ovládat přímými rozkazy,
které by
nemohl neuposlechnout, jenže to bych si za hodinu umluvil
jazyk ke
kořenu. Syčák palubní počítač v Drobkovi je schopen rozeznat,
jestli
mu příkaz dává jiný počítač, nebo jestli mu zprostředkovává
živý lidský
hlas.

"To je na nic," rozhodl jsem po krátké úvaze. Okolí bylo pro
obra typu
saladinu docela nezalesněné - pro Drobka bylo přelesněné už
dost
dlouho. A podle vykácené stopy by nás objevil i slepec.

"I slepec..." zopakoval jsem a něco mě přitom napadlo.

Chvíli jsem rozkazoval a hlasitě taktizoval a pak se Drobek se
škubnutím rozjel.

"Sbohem, Drobku," zamával jsem za jeho mizející zádí a vnější
odposlech přenášel praskání dřeva a svištění větví padajících
stromů.
Zařadil jsem `Vpřed` a zatočil na druhou stranu.

"To myslíš, že na sebe přitáhne pozornost, a tobě se povede
nepozorovaně projet džunglí?" ozval se po dlouhých dnech Ten
druhý.

"Otázka synt..."

"Je to pravděpodobné, ne?" řekl jsem.

"Nebylo by lepší, kdyby jel dál před náma?"

"Myslím, že ne."

Pustil jsem volant a nechal řídit počítač. Do večera se kolem
saladinu
objevily šťavnaté ostrůvky zeleně a druhý den těsně před
rozedněním se
slily do zelené stěny opředené pavučinami.

                                 ***

Počítač vybral jednu z klikatých cest, vedoucí skrz celou
džungli
Středu. Přestože je rozblácená a jen místy zpevněná štěrkem,
je
označena jako "dálnice". Asi po tisíci kilometrech by se z ní
mělo dát
odbočit k Ruffusovu táboru, a hlavně by na ní měly být mosty -
i když,
po posledním období dešťů, kdo ví. Horší bylo, že jsem polohu
Ruffusova tábora jen odhadoval. Ani SPYSAT nemohl pomoci - je
to
geostacionární družice a z jeho dosahu jsme vyjeli někdy před
pěti
dny. Počítač nyní přijímal signály pouze z navigačních družic
- na
navázání důvěrných kontaktů s nějakým jiným špionážním
satelitem by
byl potřeba čas.

Nejeli jsme rychle, ale zato pořád. Počítač před rozbahněnými
úseky
přidával, aby nás jimi prohnala setrvačnost a někdy mne
vysílal ven,
abych nosnost povrchu ověřil "vlastnonožně": Když se (bohužel
již "neinteligentní")
kola saladinu zaboří padesát centimetrů, tlačí na čtverečný
centimetr
tou samou silou jako jedna noha osmdesátikilového člověka se
speciálním (mnou vlastnoručně vyrobeným) nástavcem na botě -
plocha
nástavce je proti podrážce zhruba osminová. To, že s protézou
a nástavcem chodím jak nadvakrát přelomený Quasimodo, a to, že
poničené pneumatiky strašidelně prokluzují, to je jiná věc.

                                 ***

Už pár dní prší.

Seděl jsem u stolu, poslouchal CD a snídal vločky s
pomerančovým
džusem. Náladu jsem měl temnou jako okolí - zrovna jsem
přejížděl
rozsáhlou holou pahorkatinu uprostřed džungle. Kdysi tu musel
zuřit
strašný požár; na desítkách čtverečných kilometrů jsou jen
zuhelnatělé
pahýly a popel rozmáčený na slizké černé bláto - nikde ani
výhonek,
ani stébélko trávy. A to přes normálně obrovskou
životaschopnost
džungle.

"Cíl na dvanácti hodinách. Cíl dvě na třech hodinách. Cíle tři
a čtyři
na devíti hodinách," řekl najednou počítač nevzrušeným
monotónním
hlasem. Úlekem jsem se nadechl v nesprávný okamžik a ovesné
vločky mi
zaskočily hluboko do plic.

"Cíle útočí," řekl počítač, než jsem stačil doskákat ke
křeslu. Kašlal
jsem, dusil se vločkami a měl jsem sundanou protézu.

Ozvala se příšerná rána a prudký náraz smýkl saladinem na bok.
Jak
jsem letěl, viděl jsem, jak džus z plechovky stříká nádherným
pravidelným obloukem.

"Pal!" konečně se mi podařilo zasípat to slovo. Tedy alespoň
myslím -
byl jsem dočista ohlušený.

Další otřes mnou švihl do závěsu sprchy a málem mne omráčil. V
té
chvíli saladin zaakceleroval - to mne po balistické křivce
vymrštilo
až dozadu k průvlaku - cestou jsem zády urazil stolní desku.

Vzápětí něco udeřilo do saladinu zepředu - znovu bezmotorový
let
a rázem jsem byl vpředu u křesla. Ze všech spár a skulin
stoupaly
obláčky prachu.

Přes gejzíry hvězd v očích, intenzivní zvonění v uších a mixér
v hlavě
jsem se dokázal přehoupnout přes opěradlo, posadit se a
připoutat se;
to vše, než na saladin dopadla další série úderů.

Děsilo mne, že počítač nestřílí.

Zuřivě jsem zamrkal a když hvězdy ustoupily, zahlédl jsem na
servisním
monitoru blikat: ROZKAZ SYNTAKTICKY NESROZUMITELNÝ. PROSÍM
OPAKUJTE.

"Pááál!!!" vyvřískl jsem. Měl jsem předtím hlas zkreslený
vločkami asi
víc, než se zdálo.

Proti hlavnímu monitoru právě nalétaly dva warbirdy a
výmetnice raket
chrlily další a další pruhy kouře.

Počítač raketám nastavil radlici. Zběsilé nárazy mne vymrštily
do pásů
a viděl jsem, jak se okraj radlice rozpálil doběla.

V té chvíli do saladinu zabušily další rakety z boku a smetly
ho
z cesty.

Saladin se řítil rozbláceným popelem, stříkalo to do výšky,
počítač
divoce kormidloval a radlice lámala zuhelnatělé kmeny. Pak
jsme najeli
zpět na cestu a konečně začal střílet kanón.

Ty první dva vrtulníky už stačily otočit a teď nalétaly
zezadu. Viděl
jsem je na pravém monitoru. Najednou se jednomu zablesklo na
boku
a stroj jakoby nakopnut uskočil stranou. Jasně jsem viděl, jak
pilotovi odlétla přilba.

Počítač se ve střelbě z jedoucího saladinu zatraceně zlepšil.

Warbird se propadl těsně nad zem, podvozkem urazil několik
černých
kmenů, už už to vypadalo, že se roztříští o násep cesty, ale
pilot
stačil vyrovnat.

Druhý warbird to od náletu neodradilo. Zasypal saladin dávkou
raket.
Svět kolem se změnil v gejzíry ohně a bahna. Rakety sklouzly
po levém
boku a řízení se zběsile rozezmítalo.

Druhá dávka.

Třetí.

Pak nás vrtulník konečně přelétl.

Podruhé počítač tu samou chybu neudělal. Místo tříštivého
použil
průbojný náboj.

Tomu warbirdu, co nás právě přelétl a snažil se uniknout
prudkou
zatáčkou vlevo, ho posadil mezi výstupy turbín. Zablesklo se,
stroj
udělal kotrmelec a zasekl se do země jako meteor.

Opona bláta zakryla nebe a nadzvukovou rychlostí svištící kusy
rotoru
zasáhly vrtulník, jehož pilot už se vzpamatoval po zásahu
tříštivým
granátem a ostrým výkrutem se vracel do boje.

Neprůstřelné sklo se rozlétlo do stran, do pilotova těla
narazil
šlehanec bahna, rozcákl mu vnitřnosti po kabině, a pak se
vrtulník
roztrhl ve vzduchu.

Jedna z větších trosek přelétla snad metr nad saladinem, z
rozervaných
nádrží pršel kerosin a dával opravdovému dešti duhové
zabarvení. Bylo
jen otázkou okamžiku, kdy celé okolí zmizí v ohni. Zadupl jsem
plyn
a zbylé dva warbirdy nasadily maximální stoupavost - přesto je
výbuch,
s kterým kerosin vzplál, vykopl do nebe jako hračky.

Saladin se jen zhoupl - oheň mu nevadí a naopak jsme se v něm
na pár
chvil ztratili. Pak vybuchl i první ze sestřelených warbirdů a
tlaková
vlna znovu shodila saladin z cesty.

Počítač jel smykem po kraji náspu a střepiny z vrtulníku
trhaly
neprůhledný dým a zdvihaly fontánky rozbahněného popele. Proti
zásahům raket to bylo jen takové pohlazení.  Pak se kola
chytla
a stroj se vyhoupl zpět na "dálnici".

                                 ***

Vyjel jsem z dýmu a po stranách cesty visely oba zbylé
warbirdy. Všiml
jsem si, že jsou pěkně očouzené. Oba piloti už měli zaměřeno.

Počítač zablokoval brzdy, a tak smršť protipancéřových raket
narazila
do cesty před radlicí. Vrtulníky vypálily ze všech výmetnic
naráz.

Cesta před saladinem zmizela. Počítač zaakceleroval, takže
jsme
kouřící kráter projeli, ale nemít mé křeslo tak dokonalý
amortizér,
utrhalo mi to vnitřnosti. Protože jsem se díval přesně do
výbuchu, na
okamžik jsem neviděl nic než vířící bílé kruhy.

                                 ***

Pak znovu vystřelil kanón - jeden z vrtulníků se řítil těsně
nad
cestou, a vypadal, že se do nás chystá narazit.

Průbojná střela prolétla sklem, pilotem, opěradlem a zasáhla
hřídel rotoru. Rotor odlétl do výšky jako blýskavé kolo.

Vzápětí kanón vypálil ještě jednou - počítači ten předchozí
zásah asi
připadal málo.

Tentokrát to byl tříštivý projektil a mířil skrz popraskané
sklo do
kabiny.

Všechno se dělo ve zlomcích okamžiků.

Pilot už tak měl v hrudi kouřící díru jako pěst (padající
stroj byl
tak blízko, že jsem to viděl docela zřetelně); po nárazu
tříštivé
střely se jeho tělo nafouklo a rozstříklo na všechny strany -
obzvlášť
vyraženými bočními okénky. Že to vidím, se mi asi už jen zdálo
- v té
chvíli vrak vrtulníku narazil do saladinu.

                                 ***

Zásah jaderným granátem by byl asi o trochu horší. Ale ne o
moc.

Najednou jsem si připadal - nevím ani proč - jako v
gigantickém
louskáčku na ořechy. Amortizér mého křesla šel poprvé v životě
na
doraz a rachot byl tak zlý, že ho počítač nedokázal odstínit.
Měl jsem
pocit, jako by se mi do uší dobývaly pneumatické sbíječky. Do
každého
jedna.

Pak saladin najednou stál a bylo takové ticho, že jsem slyšel
šumění
deště a syčení a popraskávání chladnoucího pancíře. Stroj stál
šikmo
přes cestu, ale počítači stačilo zabrat pravými koly a
kontrolovaným
smykem ho dostal do správné polohy.

Vzápětí se ozvalo zběsilé vytí leteckých turbín.

Poslední warbird nám nedal šanci.

Rakety do nás tentokrát zabušily svrchu. A znova a znova.
Zběsilé
údery zarazily saladin do promáčené cesty a červené kontrolky
už
nesvítily jen u dvou tlumících jednotek. Já jsem viděl
dvojitě, měl
jsem prokousnutý spodní ret a pusu plnou štěpinek zubů.

A warbird vybral střemhlavý let a nalétal znovu; tentokrát
zezadu.

A kanón nestřílel a nestřílel.

Počítač zabral, kola proklouzla a vzápětí se z mělkých hrobů
vyhrábla
ven. Počítač prudce přidal a po pár metrech ještě prudčeji
zabrzdil -
tak nás další dávka raket přelétla a rozmetala silnici před
námi.

Jak se warbird mihl kolem, po pancíři se mu roztančily jiskry.
Proč
sakra střílí vulcan?! Pak se ozvalo ostré zvonění, jak kulky
zabušily
do lopatek rotoru. Vrtulník prudce stoupl, udělal obrat téměř
na místě
a vypálil po nás jedinou raketu.

Asi byla poslední, protože vzápětí vykroužil rychlou zatáčku a
zmizel
v dešti nad spáleništěm.

Na servisním monitoru, mimo zpráv o nefunkčních tlumičích,
blikala
i věta: TĚŽKÉ POŠKOZENÍ ZBROJNÍHO SYSTÉMU: KANÓN MIMO PROVOZ.

"To nám scházelo!"

Saladin začal akcelerovat a na raketami rozbité silnici jsem
málem
přišel o zuby - pérování bylo opravdu úplně pryč. Počítač ale
stejně
jako já věděl, že musíme co nejdřív z otevřeného prostoru. Já
jsem
na rozdíl od počítače věděl i to, že na warbird se dají
přidělat boční
rampy a na ně rakety, jejichž průměr si nezadá s výmetnicemi
Drobka.
A podle toho, jak s námi cvičily už ty malé protipancéřové,
Ruffusovo
střelivo nepochází z pozemských zdrojů. Nebo alespoň nálože v
něm.

                                 ***

Saladin nemohl jet rychleji než padesátkou. I tak se smýkal ze
strany
na stranu a kola na každé nerovnosti divoce létala nahoru a
dolů a ne
a ne toho nechat. Žaludek se mi obracel a jindy tak měkké
křeslo do
mne bušilo ze všech stran. Připadal jsem si jako v šílené
míchačce.

Hranic nespálené džungle bychom podle počítače měli dosáhnout
během
čtyřiceti minut. Za jak dlouho přiletí warbirdem přivolané
posily jsem
si odhadnout netroufal. Ale měl jsem neblahé tušení, že mnohem
dřív.

Vzal jsem řízení, šlápl na brzdy a sjel z cesty.

"Myslíš, když jsme tak zablácení, že nás přehlédnou?"
skepticky se
ozval Ten druhý, "déšť to smyje."

"Když spravím dělo, máme šanci se ubránit," řekl jsem a
horečně si
utahoval botu s protézou. Pak jsem vyskočil ze saladinu jen v
županu
přepásaném pouzdrem s pistolí.

Z těžkých tmavošedých mraků hustě pršelo.

                                 ***

Ve vzduchu páchl mokrý popel, čerstvě spálený kerosin a
kupodivu
vonělo pečené maso. Pancíř saladinu pod kapkami deště syčel,
kouřilo
se z něj a na boku byla přiškvařená zčernalá lidská ruka.
Prsty měla
zaťaté do kusu roztavené umělé hmoty - poznal jsem madlo
kniplu
z warbirdu. Déšť bohužel ze saladinu opravdu smýval i vrstvu
bláta;
stékalo v rychlých špinavých stružkách a odhalovalo šedý,
čerstvě
zjizvený kov.

Vydrápal jsem se nahoru a popálil si přitom ruce. Pancéřový
poklop nad
kanónem byl nedovřený a když jsem řekl: "Kanón do pohotovostní
polohy," za ohavného skřípání se z lůžka místo ladné hlavně
mauseru
vysunulo zkroucené, svazky sežehlých drátů obalené monstrum.

"Do hajzlu!" řekl jsem a u žaludku se mi udělalo tak divně
studeno.
Jak do nás narazil padající vrtulník, počítač nestihl dělo
stáhnout.

                                 ***

S pocitem beznaděje jsem se vrátil dovnitř pro rukavice a
nářadí.
Nevěřil jsem, že to bude k něčemu dobré, ale nedalo mi, abych
se
nepřesvědčil. Když tak kanón alespoň přeformátuju do podoby,
která se
dá zavřít pod poklop.

Dráty a jiné kusy vrtulníku byly k hlavni a podsadě zbraně
přiškvařené
tak, že jsem je musel omlátit kladivem. Ale potom se začal
volně hýbat
záměrný mechanismus - to bylo první pozitivní zjištění.

Hlaveň byla ohnutá nejméně natřikrát - když jsem zjistil
tohle, zas
jednou po dlouhé době jsem přemýšlel o sebevraždě. Určitě by
byla
lepší, než se usmažit v saladinu rozbitém raketami, nebo znovu
padnout
do rukou Ruffusovi. Déšť mi bubnoval na hlavu a dělal na nose
vodopád;
špinavý promáčený župan táhl ramena k zemi a chladnoucí pancíř
stále
popraskával a pálil mne skrz podrážku do levého chodidla.

"Možná by to šlo uříznout," ozval se Ten druhý.

"To je na hovno," řekl jsem já.

"Buď můžeš mít uříznuté dělo, nebo žádné dělo."

Znovu a pořádně jsem si kanón prohlédl. První metr ze tří, až
po
místo, po které byla hlaveň zesílena, vypadal, jako že je
opravdu
rovný.

"Když to bude jen trochu ohnuté, při prvním výstřelu vybuchne
jako
šrapnel," řekl jsem.

Ten druhý jen pokrčil mými rameny.

"Pravda. Když vybuchne, tak vybuchne. Všechny ostatní případy
mohou
být buď stejně na nic, nebo lepší."
To už jsem z bedny s nářadím vytáhl elektrickou vrtačku
a nasazoval do ní rozbrušovací hlavu.

                                 ***

Kov hlavně je neskutečně odolný. Ubývá mnohem pomaleji než
rozbrušovací kotouče.

"Čas tlačí!" říkal Ten druhý vždy, když ustalo kvílení
drásaného železa
a já horečně měnil kotouč. Ten druhý, tím, že jsem ho
poslechl, zase
nabyl chuti žít a radit. To je v jeho případě to samé.

Ječení rozbrušovačky se nad spáleništěm neslo jako signály
majáku:
`Tady jsem, tady jsem!` hučel mi pulzující randál v uších a
měl jsem
z toho husí kůži. Rozpálená ocel ostře páchla a hořící
piliny mne šlehaly do pruhu pokožky mezi rukavicí a rukávem
županu.

Když jsem byl za polovinou řezu, najednou se pocit nebezpečí
změnil
v intenzivní pocit bezprostředního ohrožení.

Jako by se mi někdo díval do zad.

Násilím jsem se ovládl. "Kdo by tady tak mohl být," řekl jsem
nahlas,
když jsem měnil další kotouč, "vrtulníky bych slyšel už z
dálky,
i přes to ječení, a navíc by mi o nich řekl počítač."

V té chvíli se staly dvě věci naráz. S ošklivým zamrazením
jsem si
uvědomil, že mám sluchátka místo na uších kolem krku. A že
tedy
počítač může říkat co chce a já ho neuslyším. Ta druhá věc
byla mnohem
horší.

Na pancíři za mnou se ozvaly kroky.

                                 ***

Tak rychle jsem se v životě neotočil.

Proti mně stál vysoký muž ve vodou splihlém černém kaftanu;
dlouhé
černé vlasy a vousy měl slepené do promáčených, zacuchaných
pramenů.
Jak po něm stékal déšť, padala mu na bosé nohy voda, která
byla tmavě
červená.

Když jsem mu pohlédl do očí, věděl jsem, kde se tu tak
najednou vzal.
Kdo jednou ten pohled viděl, nikdy ho nezapomene. Tu totální
nelidskost.

Vampire stál blíž k zádi, mezi mnou a průvlakem.

Bylo slyšet jen pleskání a šumění deště, a někde za mnou
syčely kapky
na rozpáleném kovu naříznuté hlavně. Můj dech se srážel do
obláčků
páry. On nedýchal. Cítil jsem intenzivní puch shnilotiny.

"Kurva," řekl jsem.

Upír zaútočil.

                                 ***

Uskočil jsem dozadu, cípy mokrého županu mi obtočily kolena a
padl
jsem na záda. Horká voda z povrchu pancíře mi opařila krk.

                                 ***

Protože se nic nedělo, otevřel jsem oči. Jenom ten hnilobný
smrad
zesílil.

Vampire visel ve vzduchu kousek nade mnou a zkrvavená voda z
jeho šatů
mi kapala po tvářích.

Věděl, že nemohu uniknou, a tak se pásl na mém strachu. Jenže
nevěděl,
že já už jsem tohle jednou zažil. Že jsem zažil i horší věci.

Vrazil jsem mu vrtačku s novým rozbrušovacím kotoučem do
obličeje.
Kotouč mu s patřičně kvílivým zvukem přeťal čelist a vyrval
pár zubů,
mezi kterými se ve zbytcích cizího masa hýbali červi. Cáklo mi
to do
očí.

Upír švihl rukou, ale jak zároveň instinktivně vzlétl, minul
mě. Než
se snesl zpátky, stihl jsem se odkulit, postavit se a
prohlédnout.
Obličej jsem měl polepený chuchvalci smradlavých vousů.

Dopadl na rozkročené nohy, až pancíř zaduněl, a z jeho
zmasakrovaného
obličeje mi nebylo dobře.

Tentokrát si dával větší pozor.

Přestože jsem před sebou šermoval kvílící vrtačkou, neměl jsem
moc
šancí: pravou rukou jsem se sice snažil rozepnout pouzdro
pistole, ale
kůže byla tak nasáklá vodou a tak kluzká, že to nešlo.

Pak jsem do něčeho narazil zády. Nic jiného než hlaveň kanónu
to být
nemohlo. Uhnul jsem před výpadem upírovy levice, švihl po něm
ječící vrtačkou, a hlaveň, jak jsem se o ni opřel, se
sklopila, že
jsem málem znovu upadl. V té chvíli se mi upírův pravý pařát
zaťal do
klopy županu.

S trhavým zvukem jsem se vyškubl a prosmekl se podél kanónu.
Všechno
jsem vnímal jasně, jako by to bylo křišťálové: bylo mi
kupodivu líto
županu, jehož cár měl upír namotaný na prstech; koutkem oka
jsem viděl
stříbrolesklý kov v řezu na hlavni.

Upír znovu zaútočil. Odrazil jsem jeho ruku vrtačkou a kotouč
mu do
dlaně vyryl hlubokou roztřepenou brázdu. Jizva přes obličej už
se mu
za těch pár okamžiků téměř zatáhla.

Usmál se. Přes otrlost, o které jsem před chvílí sebe sama
přesvědčil,
se mi z toho podlomila kolena.

Další úder levou rukou jen nastínil - jak jsem mávl vrtačkou,
pravou
mi ji vyrazil z prstů. Byla to taková rána, že vrtačka odlétla
až
daleko přes násep cesty a ruka mi po loket zmrtvěla. Upírova
paže
pokračovala v úderu a snad naschvál, aby předvedl svou sílu,
ji nechal
dopadnout na hlaveň kanónu. Už jen tak lehce, zdálo se. Hlaveň
se
v řezu ohnula jako nalomená špageta. To bych dokázal leda s
nějakým
hydraulickým posilovačem.

Ukročil jsem, aby hlaveň byla stále mezi námi. V té samé
chvíli upír
zaútočil natvrdo. Navíc, jak jsem uhýbal, dupl jsem protézou
do bedny
s nářadím.

Svět se zatočil, zhoupl, vyskočil do výšky a spadl zpátky.

Něčeho jsem se chytil.

Ozvalo se hlasité třepetavé bušení.

Zjistil jsem, že visím, a v rukou svírám hlaveň kanónu. Pod
mou vahou
povolil otáčecí mechanismus a hlaveň byla skoro vodorovně -
visel jsem
až na jejím konci - daleko za hranou pancíře.

To třepetavé bušení neustávalo - byl to upír.

Musel jsem se hlasitě rozesmát. Nemohl jsem jinak: Jak po mně
sekl
rukou a já se zvrtl v bedně s nářadím, zasáhl prsty hlaveň -
přesně
místě, kde byla naříznutá. A přesně v té chvíli jsem se jí
chytl a má
hmota mu v řezu sevřela prsty.

Smát jsem se přestal téměř vzápětí. Třepetavé bušení ustalo.

Upírovi se nedařilo prsty utrhnout a tak se sklonil a jeden už
si
odhryzl. V těch příšerných očích neměl nic než smrt. Když jsem
si
vzpomněl, co dokázal ten první tenkrát nad pouští, pustil jsem
hlaveň,
ačkoliv jsem věděl, že to bude zlé.

Dopadl jsem z výšky dvou metrů, a přestože jsem se snažil
dopadnout na
levou nohu, dostala svůj díl i protéza.

Bolest byla tak strašná, že mi okolní svět na chvíli zčernal.
Nemohl
jsem jinak: zařval jsem, div mi nepopraskaly hlasivky. Zároveň
jsem
ale věděl, že na bolest nemám čas. Druhou šanci nedostanu -
takové
náhody se neopakují a porazit upíra mohu jenom zevnitř
saladinu. Mohl
bych sice křiknout `Pal!`, ale buď bych také dostal svůj díl
napalmu,
nebo by mne dostal hořící upír.

Upír už si ukousl druhý prst a právě ho napadlo, když už
nevisím na
hlavni, že by ji mohl nadzdvihnout.

Nemohl jsem vstát.

"Otevřít!" zaječel jsem a smýkal se černým bahnem k zádi
saladinu jako
šílená žížala. Vchod cvakl v okamžiku, kdy se ozval svist
těžkého letícího předmětu.

Překulil jsem se na záda, sedl si, zvedl ruce nad hlavu a
zachytil se
za hranu průlezu.

Upír dopadl do bahna přede mnou tak prudce, až mi cáklo do
námahou
otevřených úst.

Nevím, jak jsem to udělal, ale vím, že to muselo být něco jako
půl
veletoče vzad. Do toho odrazu se vložil každý kousíček mého
těla.

Najednou jsem ležel na břiše na koberci uvnitř saladinu a
díval se na
upíra mezi prsty, z nichž jsem měl strhané nehty. Z
rozraženého temene
mi do očí tekla krev.

Počítač k zavření průlezu použil tu druhou rychlost; kdy
veřeje dokáží
přeseknout i člověka v neprůstřelné vestě.

To nemohl stihnout ani upír.

"Župan v hajzlu," řekl jsem. "Plamenomet - pal!"

                                 ***

Přes bolest v pahýlu, rozbité hlavě a poničených prstech (při
tom
veletoči se mi nehty na ukazováčcích, prostřednících a
prsteníčcích
zachytly za hranu vchodu a hlava posloužila jako "bod
otáčení") jsem
za chvíli byl zas venku. Podle počítače se nikde nic nehýbalo
a potřeboval jsem doříznout tu zatracenou hlaveň. Už proto, že
v tom
stavu, v jakém je teď, se naprosto nedá zavřít pancéřový
poklop -
a dostat raketou pod něj, přímo do zásobníků... Brrr!

Ve vzduchu intenzivně páchla spálenina a vlevo od saladinu,
směrem
k cestě, byl kruh suchého rozžhaveného popelu. Kapky se v něm
odpařovaly tak rychle, že to znělo jako nepřerušovaná syčivá
exploze.
Nad rozpáleným místem stoupal sloup dýmu a páry.

"Sbohem, příteli upíre," řekl jsem. Upírova smrt měla dvě
nevýhody:
došel mi napalm a sloup žhavého vzduchu musel vyburcovat
infračidla
v celém vesmíru.

Z pahýlu mi do boty tekla krev a prýštila v malých čůrcích
kolem
řemenu zakrývajícího díru po kulce. Když jsem hledal vrtačku,
skákal
jsem jen po levé noze, ale stejně to bolelo tak, že jsem měl v
očích
slzy.

Vyhodil jsem vrtačku nahoru na saladin a málem se za ní
nevydrápal. Ze
strany, kde plamenomet spálil upíra, byl pancíř rozžhavenější
než po
raketových útocích čtyř vrtulníků a hořícím kerosinovém dešti.
Kapky
vody prskaly a syčely.

Vylezl jsem nahoru s pomocí mělkých jizev, které do saladinu
vyryly
rakety.

Bolest vystřelující z pahýlu a konečků prstů jsem se rozhodl
nevnímat.
Přesto, když jsem stiskl vypínač vrtačky a rozbrušovací kotouč
se
zakousl do hlavně, považoval jsem to, že u toho stojím na
vlastních
nohou (noze), za jedno z největších vítězství svého života. Na
konci
hlavně byly připečené mé vlastnoručně z deky ušité rukavice, a
upírovy
odhryzané prsty se mezi rozházeným nářadím kroutily jako
nechutné
ponravy.

Tentokrát jsem si sluchátka na uších nechal.

Vrtačka kvílela, zápach spáleného kovu se zadíral do nosu,
jiskry
létaly a pršelo houšť a houšť.

                                 ***

Když zohýbaná část hlavně konečně zazvonila o pancíř, lil se
mi po
tvářích spolu s deštěm pot. Nebylo to ani tak od práce ani od
bolesti,
jako od nervů. Pořád jsem měl pocit, že za mnou někdo stojí,
nebo že
ve vytí rozbrušovacího kotouče slyším klapot vrtulníků.

S upírem jsem ztratil spoustu času a warbirdy létají rychle.

Vypnul jsem vrtačku, hodil ji do převrácené bedny na vercajk a
nahrnul
za ní ostatní rozsypané věci. Jen abych už byl dole v bezpečí
kabiny.

"V hlavni bude plno pilin," řekl Ten druhý.

Měl pravdu, ale nenáviděl jsem ho za to.

Najít v hromadě mokrého železa správné nářadí, povolit několik
matic,
sundat těžký pancéřový kryt... Klíče mne pálily do poničených
prstů
jako doběla rozžhavené a smekaly se na všechny strany a dělaly
všechno, jen ne to, co jsem od nich chtěl.

Nakonec matice před mou zarputilostí povolily.

Odpojil jsem hlaveň (málem mne shodila ze saladinu, jak byla
těžká)
a vyklepal z ní piliny. V okamžiku, kdy jsem na dlouhý drát
namotával
cucky olejem nasáklých hadrů, se ozval hlas počítače:

"Nezjistitelný počet cílů na jedné hodině. Vzdálenost vyšší
než deset
kilometrů. Rychlost odhadnuta na pět set kilometrů za hodinu."

"Warbirdy," skočil jsem počítači do řeči, zrovna když říkal,
že cíle
podle zvuku identifikoval jako vrtulníky Warbird A15. Jak jsem
se
snažil procpat hadry na drátu hlavní, vyklouzla mi z rukou.

"Měl by sis pospíšit, budou tu do minuty. A nemyslím, že by
bylo
zdravé, zdržovat se mimo saladin," řekl Ten druhý.

"Drž hubu! Drž hubu!" vyvřískl jsem. Zároveň jsem věděl, že
pokud
nepotlačím nervozitu, že zemřu. Bez kanónu se těžce
pancéřovaným
vrtulníkům neubráním a budu-li ječet a budou-li se mi třást
ruce,
nikdy ho za minutu nesešroubuju.

Šroubovat matice se strhanými nehty bych nikomu nepřál. Vše,
čeho
jsem se dotkl, bylo slizké od krve.

Když jsem nasazoval klíč na poslední šestihran, zaslechl jsem
vytí
leteckých turbín i já.

Matici bylo potřeba dotáhnout až do konce.

                                 ***

To už řev motorů zcela vyplnil prostor mezi těžkými mraky
a zemí.

Že mne vrtulníky mimo cestu přehlédnou, o tom jsem si mohl
nechat
jenom zdát. Zaútočily rovnou z letu a útočily křížem: zepředu
a zleva.

První raketa udeřila do pancíře, klíč mi vylétl z ruky a svět
se
roztočil. Najednou jsem ležel v blátě, všude kolem pršelo
nářadí a měl
jsem vyražený dech. Z nosu mi tekla krev a v zalehlých uších
mi
kvílely sirény parních lokomotiv.

"Pal!" zařval jsem, ale vůbec jsem se neslyšel.

Jak jsem se mátožně zvedal, nahmátl jsem v popelovém bahně
sluchátka.

Do kvílení lokomotiv zaduněl zvon a ještě jednou a ještě
jednou.
Obrysy saladinu se mi rozostřily před očima. Čtvrtá raketa
sklouzla po
radlici a světlo jejího výbuchu se odrazilo od nízkých mraků.
Hned
nato se mraky rozsvítily, jako by v nich někdo zapnul slunce.
Proskočil jsem mezi koly pod saladin.

Měl jsem dost štěstí: stroj se smýkl na stranu a jedno z kol
mne
vzalo s sebou, aniž na mne najelo. Kolem vybuchovaly gejzíry
bláta
a obličej mi sežehl závan horkého vzduchu. Vytřel jsem si z
očí
spálené řasy.

"Kanón asi střílí," řekl jsem, ale slyšel stále jen ty
lokomotivy. Ten
slunečný efekt v mracích nemohl být od jiného, než od
vybuchnuvšího
vrtulníku.

Kousek od saladinu dopadlo lidské tělo v ohořelé kombinéze.
Hlava mu
končila spodní čelistí a bylo zkroucené, jako by nemělo kosti.

Vrtulníky dál útočily křížem a bylo jich snad deset. Pancíř
nade mnou
rezonoval a brněl, že se ho nedalo dotknout. Někde v hlavě mi
něco
přemýšlelo, proč stále používají ty malé rakety, když jsou
zjevně
neúčinné - proč nepoužijí ty velké. Dým z výbuchů mne dusil,
a netisknout se do bláta za kolem, střepiny a tlakové vlny mne
už
dávno rozházely po okolí.

Pak ostřelování ustalo. Zdvihl jsem obličej a vykulil se zpod
saladinu -
na opatrnost nebyl čas a nebylo ani na co čekat: Vrtulníků
bylo
příliš mnoho, překážely si, a tak se musely nejdřív seřadit,
než mohly
začít útočit z druhé strany - to znamená zezadu a zprava. Jak
by to
začalo létat zezadu, už bych se do saladinu nikdy nedostal.

Když jsem vstával, připadalo mi, že se hýbu strašně pomalu.
Jedinou
výhodu jsem měl, že jsem stále slyšel jenom ty lokomotivy -
podle
toho, že kolem tak nějak divně vířil vzduch, po mně někdo
pálil
kulometem. A hvízdání a ječení odrážejících se kulek je
paralyzující.

Metodicky jsem si otřel prsty o cáry županu a dvakrát po sobě
stiskl
tlačítko na obdélníkovém klíči.

V okamžiku, kdy se průvlak rozlétl, saladin poskočil a do
kvílení
lokomotiv se ozvalo houkavé prásknutí a bodlo mne v uších.
Podle všeho
mi kanón vystřelil přímo přes hlavu.

Něco jako rozzuřený býk mne nabralo do zad.

                                 ***

Najednou jsem ležel napasovaný u lednice a ještě před
chvílí vodou prosáklý župan na mně doutnal a místy na něm
vyrážely
červené plaménky.

Než počítač zabouchl průvlak, stačily dovnitř prolétnout tři
nebo
čtyři střely - to už musel být vrtulník, který je vypálil,
zničený.
Byly to takové střely pohrobci.

Chvíli se odrážely a ničily. Jedna prorazila velký monitor
před pravým
křeslem, druhá mi utrhla poslední článek levého malíčku, další
nevím.

Bolest mne probrala: Serval jsem ze sebe hořící trosky
županu, skočil k lékárně a bez rozmyšlení polkl kinetin.

V několika známých bleskových vlnách bolest ustoupila a
dostavil se
pocit svěžesti, zdraví a síly.

Zuby jsem roztrhl obvaz a zavázal si krvácející prst.

                                 ***

Přes radlici se valilo bláto a létaly zuhelnatělé stromy.
Přestože
na servisním monitoru bylo vidět, že kanón stále střílí,
vrtulníky se
dál rojily jako vosy. Podle čísla na monitoru už jich bylo jen
osm.
Pravda, žádný si nedovolil nějak těsný nálet, ale jejich
rakety byly
dost přesné i z dálky.

CÍL DEVĚT NA JEDNÉ HODINĚ, červeně zablikalo na servisním
monitoru. Po
kinetinu se mi chaos v hlavě usadil a zas mi to myslelo docela
jasně:
Vrtulník s těmi velkými raketami na bočních rampách nemůže
letět tak
rychle jako vrtulníky se standardními raketomety. A právě
tenhle
vrtulník je cíl devět. Druhá úvaha: Počítač nedokáže s
třetinovou
hlavní zasáhnout na větší dálku - potřeboval by zastřílet.

Po kinetinové akceleraci se dostavila obvyklá supervýkonnost.
Protože
jsem stále nic neslyšel, vyklopil jsem klávesnici a chtěl
spustit
zastřelovací proceduru pro kanón ručně. Nevím, jak jsem to
chtěl
dokázat - saladin se tak zmítal a skákal, že jsem měl problémy
trefit
se do klávesnice, natož do jednotlivých klapek. Vím ale, že se
vše
odehrávalo neuvěřitelně rychle.

V té chvíli počítač dojel zpátky k cestě.

Bohužel, místo aby na ni najel nějak normálně, plnou rychlostí
ji řízl
kolmo. Násep byl v tom místě opravdu vysoký.

Letěli jsme sedmdesát, možná devadesát metrů. Ale mělo to
jednu výhodu -
ustaly veškeré otřesy, a tak jsem stihl aktivovat tu
zastřelovací
proceduru.

Pak jsme dopadli.

Pamatuji si jen obrovskou vlnu bláta vybuchující proti
monitoru
a pocit, jako by na mne spadlo něco velkého.

                                 ***

Když jsem se rozkoukal, byly popraskané obrazovky zase jednou
postříkané krví a saladin právě znovu najížděl na cestu.
Počítač
tentokrát "leteckou" chybu neudělal.

I když chybu: na pravém monitoru, který snímal prostor za
zádí, se
k nebi vzpínal obrovský vír dýmu a páry, a warbird, který měl
na
bocích vodorovné rampy s třemi dlouhými, tlustými, křídlatými
válci,
právě vybíral zatáčku.

Vsadil bych se, že před několika vteřinami tam ty válce byly
čtyři.

"Jak se chceš vyhnout druhé raketě?" řekl jsem a stále se
sotva
slyšel.

                                 ***

Mimo vrtulníku s megaraketami nebyl vidět žádný jiný. Také
bych se
stáhnul, být v helikoptéře, kdyby kolem bouchalo něco
takového. Být
v něčem, na co ty obrovské rakety míří, nejradši bych úplně
zmizel.

"Ale ty v něčem takovém jsi," řekl Ten druhý. Zahihňal jsem se
- přes
kinetin se mi po tom šíleném skoku kolečka vracela do
původních pozic
jen zvolna.

Na servisním monitoru se rozsvítilo slůvko FORSÁŽ a akcelerace
mne
zamáčkla do křesla.

                                 ***

Možná bylo dobře, že jsem byl poloomráčený. Co saladin na
zničených
tlumičích dělal, bych asi s jasným vědomím nepřežil. Během
několika
sekund se třísettunový kolos řítil stopadesátikilometrovou
rychlostí
po cestě, kde se bezpečně dalo jet sotva padesátkou - kdyby
stroj byl
v pořádku.

Chvíli jsme jeli po pravých kolech, chvíli po levých. Chvíli
po
předních, chvíli po žádných a chvíli po zadních jako nějaký
šílený
motocykl. Nejhorší byla jízda po zadních - krev z nosu mi
přitom
cákala do očí a tlačila se nazpátek do hlavy. Trochu jsem se v
ní
topil.

Občas jsme jeli po cestě, ale většinou jsme ryli hluboké
brázdy do
spáleniště kolem. Pojem "cesta" byl po průjezdu saladinu jen
relativní: Příšerné nárazy skákající masy dokázaly rozmetat i
násep,
takže "cesta" spíš připomínala bombami přeorané bojiště.

Člověk by saladin ovládat nedokázal. Jak mne přecházelo
obluzení, měl
jsem stále intenzivnější pocit, že ani počítač to nedokáže moc
dlouho.

                                 ***

Pak se pod saladinem mihlo něco černého a dlouhého, něco, za
čím sršel
ohon dýmu a ohně.

Pod saladinem proto, že jsme právě najeli na zlom cesty a
vzlétli
jsme.

Přes kinetin a zastřený stav ducha jsem začal řvát hrůzou.
Podobný
pohled, jaký se mi naskytl na hlavním monitoru, jsem naposledy
viděl
z okna, když jsem letěl ukořistěným warbirdem.

Nebyl to obyčejný zlom cesty.

Byl to konec pahorkatiny - hrana, která se obvykle přejíždí na
redukovanou jedničku a ještě se zaťatými zuby. Úbočí kopce pod
saladinem bylo asi půl kilometru dlouhé a mělo sklon třicet,
pětatřicet stupňů. Hluboko dole mé rozostřené oči vnímaly
zelenou masu
a za ní obrovský, široký černý pruh.

`Džungle,` kmitlo mi zamrzajícím mozkem, `a nějaká řeka.` Jak
jsme
letěli, bylo slyšet jen hvízdání vzduchu.

Džungle se blížila.

Nacpal jsem si do úst cár županu, který jsem měl přiškvařený
na
předloktí, a skousl ze všech sil.

Pak v dálce před námi vybuchla ta raketa a vyhodila do nízkých
mraků
sloup zpěněné vody.

Pak saladin dopadl.

                                 ***

Kupodivu to nebylo tak zlé. Bylo to dokonce snesitelnější, než
předchozí skok přes cestu.

Stroj přistál, jako doskakovali skokané na lyžích: všemi koly
naráz
(ne že by skokané na lyžích měli kola) a na jedno z
nejprudších míst
svahu. Bylo to tak prudké místo, že to byla spíš jen skála než
svah.

Kola divoce zakvílela, amortizér křesla těžce zafuněl a
vibrace mi
projely tělem jako motorová pila. Vzápětí vše ustalo - saladin
se
odrazil jako žabka. Třísettunová žabka.

Druhý let byl mnohem kratší, zato přistání nejtvrdší ze všech,
jaká
jsem zažil.

Stroj dopadl na rovinu, do pásu vegetace.

Zavířila zeleň, rozdrcené kmeny stromů a tuny bláta. Saladin
se opět
odrazil a první dva kotrmelce si pamatuju.

                                 ***

Probral jsem se a červené kontrolky na zakrváceném pultu mne
vůbec
nepřekvapovaly. Po kolenou a stehnech jsem měl rozmlácenou
klávesnici,
a bezpečnostní pás na pravém rameni byl z poloviny prasklý. Na
krvavé
otlaky jsem se snažil nedívat. Mimo modřin a pásů jsem tam
seděl jen
ve vysokých botách, slipech a z pusy mi visel uslintaný cár
županu.

Vyplivl jsem ho a potlačil záchvat dávení. Bolest jsem
nevnímal, jen
mi začínalo být zle po kinetinu. Na všech třech monitorech
byla
černočerná tma a saladin se tak neznatelně, ale známě, chvěl.
Věděl
jsem, proč se chvěje, a věděl jsem, že jsem prozatím v bezpečí
-
hlubinné miny snad Ruffus nemá a jinam než do řeky saladin
spadnout
nemohl.

"Mapu," zachrčel jsem a počítač na obrazovku vyvolal
požadované. Modrý
křížek, označující saladin, ležel mezi dvěma nepravidelními
čarami,
označujícími břehy řeky Zair. Než řeka je to spíš
vele-veletok. Dobře
si pamatuju, jak jsem přes ni plaval, když jsem šel pro
saladin -
držel jsem se klády a jak jsem kopal nohama, málem mi uplavala
bota
i s protézou. Zair je místy široký i jedenáct kilometrů.

"Jak se jmenovala ta řeka minule?" řekl jsem a snažil se
rozepnout
růžici bezpečnostních pásů.

"Inn," odpověděli Ten druhý a počítač současně.

Dokázal jsem si píchnout triádu a svalit se na palandu. Kdo
přese mne
přetáhl deku, nevím.

                                 ***

Spal jsem čtrnáct hodin a probudil se docela fit - zbytky
kinetinu
vyprchaly.

Špatné byly ty prsty.

"Taky ta kulka mohla vzít jeden se strhanými nehty," řekl
jsem,
a nahlas u toho skřípal zuby - právě jsem si obnažené maso na
koncích
prstů vydezinfikoval a chystal se ho přelepit náplastmi s
hojivým
gelem. Protože jsem na to musel používat stejně poničené prsty
druhé
ruky, opravdu to nebylo nic příjemného. S malíčkem bylo méně
práce.
Kulka ho ufikla čistě, v posledním kloubku, a obvaz ránu
uchránil před
špínou - stačilo ho jen zalepit.

"Ještě pár přestřelek, a bude mě polovic," zabručel jsem.
Nemohl jsem
moc otevírat ústa - od výbuchů, které jsem zažil mimo saladin,
jsem
měl přiškvařenou kůži na obličeji i po celé hlavě. "Polovic a
ještě
upečená," dodal jsem, když jsem si zalepenými prsty patlal po
tvářích
mast na spáleniny.

Pahýl nohy, poraněný pádem ze saladinu, byl nejhorší. Nejhorší
bylo
odlepit z něj krví přischlou protézu.

                                 ***

Umyl jsem se, oblékl si zelenou teplákovou soupravu s nápisem
NATO,
najedl se a začal prohlížet stroj - občas jsem mrkl na pult,
jak
počítač testuje a oživuje a jak zhasínají červené a oranžové
kontrolky. Moc se mu nedařilo.

Zajímalo mne, kde skončily všechny kulky z kulometu.

Jednu jsem našel v těžce zkoušené pračce. Je to zvláštní,
lednice je
přesně naproti, a s ní se nikdy nic nestalo.

"Tím jsem dopral," zaklepal jsem na zelený bok s dírou jako
kovové
desetieuro.

Druhá byla v monitoru a další dvě ve spodní palandě. Vypadalo
to
docela nevinně, než jsem palandu nadzdvihl. Nebýt termitové
granáty
a céčtyřka v pancéřové schránce, měl bych po kremaci.

                                 ***

Ještě jednou jsem se vyspal, zašil natržený pás a dál nebylo
na co
čekat.

Posadil jsem se do křesla a připoutal se. Na červené kontrolky
jsem se
nedíval, co s nimi také.

"Plaveme na druhý břeh," řekl jsem.

                                 ***

Nebylo to až tak snadné: nemohli jsme se odtrhnout od bahna na
dně.
Ale nakonec se to povedlo. Turbínky vodního pohonu táhly na
stranu,
ale počítač to ukormidloval.

U druhého břehu jsme vystoupili na "periskopovou" výšku a
hledali,
kudy vyjet z vody. Hustě pršelo. Podle navigačního satelitu
tam měly
být různé cesty, ale narazili jsme jen na naši oblíbenou
"dálnici".

"Mám na ni vjet? Budou tam na nás čekat."

"Ruffus určitě věří, že jsi mrtvý. O saladinu nemůže nic vědět
a nic
než saladin ten pád vydržet nemohlo," odpověděl Ten druhý.

"Dálnice prochází necelých sedmnáct kilometrů od plánovaného
cíle
cesty," řekl počítač. Nejdřív mne ohromilo, že mluví z vlastní
iniciativy, přestože jsem to mimo hlášení nebezpečí zakázal;
pak to,
že je schopen použít tak nejednoznačné slovo jako "necelý", a
nakonec
to nejdůležitější: že ví, kde leží Ruffusův tábor, když já sám
to jen
odhaduju.

"Jak, jak, jak..." nevěděl jsem honem, jak otázku položit, aby
mi
neodpověděl tím svým: `...syntakticky blebleble.`

"Zobrazit trasu!" rozkázal jsem.

Na mapě bylo opravdu označeno místo, kde by mohl ležet
Ruffusův
otrokářský tábor.

"Odkud byla potvrzena informace o poloze cíle cesty?!" konečně
mne
napadla přijatelná formulace.

"Byl zaměřen vysílač navigačního signálu pro nepřátelské
vrtulníky
Warbird A15. Cíl cesty byl ztotožněn s polohou vysílače."

Samoučící počítač - už řídí mnohem lépe, než já kdy budu
schopen,
a teď pomalu začíná i něco jako uvažovat. Doufám, že mi jednou
nepřeroste přes hlavu.

"Výborně, hochu," poplácal jsem kryt tunelu vedle svého
kolena. Čekal
jsem, že počítač odpoví: `Děkuji za pochvalu.` Nebo tak něco.

Neodpověděl.

K Ruffusovu táboru to bylo i s odbočkou sotva dvě stě čtyřicet
kilometrů.

                                 ***

Dálnice na levém břehu Zairu začínala dřevěným molem plovoucím
na
rezavých barelech. Z vody vedle mola vyčníval prostřílený bok
velké
pramice, a jak lilo, na hladině i dřevu vyskakovaly špinavé
bublinky.
Džungle se nakláněla nad vodu jako připravená ke skoku.

Saladin se na břeh vedle mola nemohl vydrápat. Už jsem se
viděl, jak
se plahočím červeným bahnem s lanem od navijáku, ale počítači
se to
nakonec povedlo.

Pršelo stále houšť, a "dálnice" byla jeden nekonečný,
rozmočený
marast. Dřív po ní jezdily nejvíc tanky - koleje, vyrvané
pásy, byly
až metr hluboké a plné vody; místy, když byl spád, jimi tekly
regulérní potoky.

Přestože počítač jel, jak nejpomaleji mohl, před obzvlášť
rozbahněnými
úseky musel zrychlit. To jsem se pak v křesle mlátil na
všechny
strany, měl pevně zaťaté zuby a ještě pevněji zavřené oči.

Zničené tlumiče měly ještě jednu nevýhodu. Saladin poklesl o
dobrý
půlmetr a téměř soustavně o něco dřel spodkem.

                                 ***

Počítač zase jednou zaakceleroval, žaludek se mi zhoupl a přes
příď
stroje se začala valit blátivá voda a zalévala krystaly
sloužící jako
kamera. Saladin v takových případech ostře uhýbal až uskakoval
doprava -
"nezničitelná" radlice nevydržela některý ze skoků dalekých,
zkřížila se, a ve vodě a blátě táhla špici stroje za sebou.
Navíc s ní
šlo hýbat jen v rozmezí pěti centimetrů nahoru i dolů a
červená
kontrolka označující její nefunkčnost svítila bez jediné
oranžové
přestávky.

Saladin se z dlouhého výtluku vyhoupl s prudkým nárazem a
bahnitá voda
zalila rostlinstvo natahující zelená chapadla do půli cesty.
Do
příštího období dešťů dálnice zmizí - už teď přes ní ležely
popadané
kmeny a místy na ní rostly solidní stromky, o bambusu nemluvě.

                                 ***

"Cíl jed...," začal počítač, právě když se mi po projetí
dalším výmolem
vracely oči do důlků. Nedomluvil a strhl řízení do džungle.

Zvenčí se ozvalo drásavé zasvištění a vzápětí výbuch, který
otřásl
celým světem. Saladin se smýkl a zřítila se na něj lavina
bahna
a rozdrcené vegetace.

"Co to herdek bylo?!"

"Cíl identifikován jako automaticky odpalovaná samonaváděcí
raketa
neznámé konstrukce. Stejné nebo podobné použil vrtulník třídy
Warbird A15
při posledním boji."

"Po takové ráně je tu za dvacet minut celá Ruffusova letka,"
řekl Ten
druhý.

"Možná i dřív," řekl jsem já.

Kola se ve změti lián a popraskaných větví naposled protočila,
radlice
rozhrnula neprůhlednou zeleň a vyhoupli jsme se zpět na cestu.
Vzadu
v širokém okruhu zmizelo veškeré rostlinstvo a uprostřed zel
třicetimetrový dýmající kráter. Z nebe stále padaly útržky
listů -
i sám déšť vypadal trochu do zelena.

"To dostat, je po nás," řekl Ten druhý.

"Zatracený rakety!" hlasitě jsem polkl. Saladin se propadl do
výmolu.

"Naštěstí zas tak moc samonaváděcí nejsou," řekl Ten druhý,
když zase
šlo mluvit.

"To si nemysli." Před vnitřním zrakem mi prolétl obraz, jak
jsem se -
coby člen Ruffusova vrtulníkového oddílu - zúčastnil ničení
jedné
automatické pasti. Přesně podle hesla: Co nemůžeš ovládnout,
znič.
Jako by to bylo včera, viděl jsem, jak stejná raketa zatočila
o stoosmdesát stupňů a z boku zasáhla standardní, divoce
manévrující
automatický tank. Puklá věž s raketomety odlétla snad dvě stě
metrů
daleko.

"Stát!" řekl jsem. "Musíme zastřílet dělo!" Z toho, že jsem až
do této
chvíle zapomněl na něco tak důležitého, mne téměř pojaly
mdloby.

                                 ***

Počítač mne nechal, abych na zástřelné rány říkal: "Pal," a
dokonce
jsem si mohl vybrat cíl. Nabídl mi v příslušné dálce dvě
možnosti.
Vybral jsem si vysoký tenký rovný kmen rostoucí uprostřed
cesty.

Počítač zbytek mauseru zastřeloval průbojnými náboji - těch na
rozdíl
od průpalných a tříštivých máme relativně dost.

První čtyři rány zmizely v džungli. Pátá šla nad a šestá
urazila
kmínek přesně v místech, která mi na monitoru počítač označil
nitkovým
křížem. S těmi dvěma metry zohýbané hlavně jsme bohužel přišli
i o tlumič - naše dělostřelba byla opravdu nepřeslechnutelná.

"Zástřel ukončen," řekl počítač.

Zařadil jsem `Vpřed`, abych měl pocit, že tu také něco dělám.
Už za
jízdy jsem počítači povolil palbu na jakýkoli mechanický cíl
podle
vlastního uvážení - to znamená, že může střílet první. Málem
jsem si
přitom ukousl jazyk, jak kola přejela kmen utopený v blátě.
Vzpomínal
jsem, kdy jsem samostatnou palbu předtím zrušil a nemohl jsem
na to
přijít. Možná už někdy v Německu, v Základně.

                                 ***

O tom, že na nás útočí vrtulník, jsem se tedy dozvěděl až ze
zadunění
mauseru. To obvyklé: "Cíl na dvou hodinách," se ozvalo až
potom.

Počítač první ranou minul a vrtulník na nás skrz klenbu
džungle,
svírající se nad cestou, vypálil jednu z těch velkých raket.
Prolétla
mezi větvemi asi šedesát metrů před námi, vybrala zatáčku
těsně nad
zemí a vyrazila nám v ústrety. V přítmí jsem jasně viděl, jak
se jí na
náběžných hranách bělá rychlostí zhoustlý vzduch.

Počítač dupl na brzdy a saladinem zavibrovala krátká dávka
z vulcanu. Viděl jsem, jak od pláště rakety odskočilo několik
obláčků
dýmu, a pak vybuchla.

Nebyl to s tím vulcanem od počítače šťastný nápad.

Tlakovou vlnu, která odhodila saladin o deset metrů zpátky a
málem ho
převrátila, jsem přežil. Že mi pod bezpečnostními pásy ze
starých
modřin vytryskla nová krev, také. Ale když jsme museli
pomaličku
objíždět čerstvý kráter, málem do něj po boku sklouzli, a
další raketa
nás přitom minula asi o pět centimetrů, tak to už mi málem
vypadly
pojistky.

Ta druhá raketa se v džungli naštěstí nedokázala obrátit a
vybuchla
nedaleko za námi.

"Přílišná emancipace počítačům škodí," řekl jsem, když se na
saladin
zřítila polovina okolního pralesa. Tentokrát nám tlaková vlna,
která nás
nabrala zezadu, dost pomohla - prostrčila nás kolem okraje
prvního
kráteru. "Pokud to bude možné, před raketami se bude uhýbat,
ne do
nich střílet," jasně jsem artikuloval, aby počítači v
panujícím hluku
neuniklo ani slovo.

Na servisním monitoru bliklo POTVRZENO - měl jsem pocit, že
trochu
uraženě - jako bych někomu sáhl na jeho nezadatelná práva.

Počítač prudce přidal.

                                 ***

Jeho řidičská bravura stále rostla: vylétli jsme z rozervané
džungle
dlouhým smykem, a přitom se v kolejích po tancích
nepřevrátili.

                                 ***

Saladin chvíli skákal přes výmoly, pak najednou prudce
zpomalil,
a v okamžiku, než znovu přidal, práskl kanón. Tentokrát mu
odpověděl
výbuch v nebi.

Co výbuch: VÝBUCH!

Podle jeho intenzity měl vrtulník ještě tři další rakety a
spoustu
kerosinu. Kolem zavládl příšerný chaos z hořících větví, vody,
bahna
a páry. Zase jednou jsem měl pocit, že do saladinu udeřil
pěstí sám
Bůh. Naštěstí, už předtím, jak počítač na rozmlácené cestě
zrychlil,
jsem si vrazil mezi zuby kus gumové hadice, který jsem si
prozřetelně
nachystal už na dně Zairu. Při té ráně jsem hadici málem
spolkl, ale
zuby vydržely.

                                 ***

Přestože jich Ruffusovi zbývalo ještě minimálně sedm, byl to
poslední
vrtulník, který na nás zaútočil. A nepočítám-li dvě
automatické
rakety, probíhala další cesta tak klidně, jak jen bylo možné.
Druhá
z raket se proti nám vyřítila v zatáčce, ale naštěstí měl
počítač
lepší reflexy než její naváděcí elektronika. Rakety
vybuchující za
zádí a tlakové vlny postrkující třísettunovým saladinem jako
krabičkou
od sirek se pro mne pomalu stávají všední záležitostí. Jen
jsem
přemýšlel, jestli ještě někdy půjde otevřít průvlak.

                                 ***

"Tady to znám," řekl jsem. Zarostlá, příšerně rozbitá
"dálnice"
najednou skončila a počítač zastavil.

Že dálnice skončila, není řečeno přesně; naopak, spíš začala:
Před
námi bylo něco, co by se snad opravdu dalo nazvat cestou.
Výmoly po
pásech tanků někdo zasypal hrubým štěrkem, na povrchu vozovky
nic
nerostlo a v blátě se zřetelně rýsovaly otisky širokých
terénních
pneumatik. Nemohly být nijak staré.

Stopy zatáčely v pravém úhlu na úzkou odbočku do džungle.
Naposledy
jsem to tady viděl hledím nad trychtýřovitou hlavní plynového
plamenometu.

K Ruffusovu táboru je to šestnáct a půl kilometru.

                                 ***

I odbočka byla udržovaná a jelo se po ní opravdu hezky. Čím
jsem byl
táboru blíž, tím divnější pocit mne pojímal.

"Nebude to příjemné, nebude," povzbudil mne Ten druhý.

                                 ***

Zase jednou nastávala situace, o které jsem mnohokrát
přemýšlel
(hlavně o svých hrdinských a efektních činech), ale co udělat
ve
skutečnosti, jsem nikdy nevymyslel.

Až mne děsilo, že neútočí vrtulníky, nebo něco. Přece mne jen
tak
nenechají přijet doprostřed tábora.

"Nejnebezpečnější bude Ruffus a Salinas a bratři v obrněných
transportérech. Možná tam někde budou i ty samonaváděcí
rakety," říkal
jsem si pro sebe.

"Rakety asi ne, když mají obrněné transportéry a náklaďáky. To
by jim
jich moc nezůstalo," řekl Ten druhý.

Pak se džungle rozestoupila a objevila se známá, vysokými
stromy
zastřešená mýtina. Nad ohništěm se stále pohupovaly uzené
hlavy,
bambusové baráky v dešti vypadaly tmavší a ještě hůř než kdy
dřív,
a doktorova "ordinace" a ubytovny bratrů se vůbec nezměnily.
Žaludek
mi sevřela slizká, studená ruka.

Násilím jsem pootevřel přihrádku s nenávistí. Nebyla tak rudá
jako
tehdy, co jsem ji tam zavíral, ale aby sežehla strach, na to
stačila.

Počítač zastavil uprostřed paseky - přibližně v místech, kde
Ruffus
dělával svou selekci bratři-zboží-kuchyň. CÍL CESTY DOSAŽEN,
bliklo na
monitoru.

Když ustalo mlaskání kol, svět zalilo ticho. Zvenčí se ozývalo
jen
nepřetržité šumění a klepání deště, a stalo se něco, s čím
jsem ve
svých představách nikdy nepočítal.

Nikde nikdo nebyl.

                                 ***

Zesílil jsem odposlech na maximum - bylo stále slyšet jen
bubnování
kapek.

"Tak mne ty hrdinské činy stejně neminou," řekl jsem a
vysoukal se
z křesla. Amortizér nemocně zasténal a zabublal. Hrdlo jsem
měl mírně
řečeno stažené.

Oblékal jsem se velmi pomalu, ale ven jsem musel - zjistit, co
se
stalo. Přestože jsem byl téměř stoprocentně přesvědčen, že je
to past.

Po dlouhé době jsem se navlékl do svých kevlarem vyztužených
kalhot.
Hlavou mi bleskla vzpomínka, jak jsem si je tenkrát v Plzni,
ve skladu
jednotky speciálního určení, vybíral z regálu; i to, jak jsem
na ně
našíval ohebné keramické destičky z neprůstřelné vesty
zabitého bratra -
tehdy v džungli.

Pečlivě jsem si stáhl pahýl pružným obinadlem a vyložil
protézu
polštářkem - tak budu moci v případě nejvyšší nouze i trochu
(jakoby)
běžet. Dotáhl jsem přezky bot a na bavlněné tričko si vzal
svou
prastarou koženou bundu. Byla ve skříňce, pokrytá zavlhlou
vrstvou
pouštního prachu, na levém rukávu záplatu po přestřelce v
Plzni,
a rezavé řetězy zachřestily stejně jako tenkrát v chatě po
strýci
Damiánovi.

"Nějak moc vzpomínáš. To prý bývá předznamenání smrti," řekl
Ten
druhý.

"Nesmysl," odsekl jsem a zatáhl zip. Pak jsem zakroutil
hlavou: "Ty
teda umíš dodat odvahu!"

"Rádo se stalo," mávl Ten druhý mou rukou. "Já bych odtud, být
tebou,
nevylézal. Je to určitě past a po té dálnici se dá projet
zbytek
pralesa Středu, pak Sahara, Evropa... Jednou jsi vyprávěl, že
ti
generál Ruffus říkal, že Cizinci brzo odletí. Celá Evropa by
byla jen
tvoje, mohl by sis najít pořádnou elektronickou protézu, v
Mullhausenu
opravit saladin..."

"Mlč!" pevně jsem stiskl víčka. Jak to říkal, běželo mi vše
před očima
a lákalo to, bože, jak to lákalo. Ven, do zelenočerného přítmí
plného
pleskání vody a strachu se mi chtělo stále míň.

"Cizinci se jednou vrátí a ten parchant Ruffus pro ně bude mít
další
dodávku zboží... Za Jonáše, za Singhaiu, za lidi," procedil
jsem mezi
zuby a další vlna horké nenávisti mi projela tělem. Dokud
neuvidím
Ruffusovu mrtvolu nebo dokud sám nezemřu, nebudu mít klid.

"Za Jonáše, za Singhaiu, za lidi," posměšně po mně zopakoval
Ten
druhý, "to zní jako z amerického filmu. Nevzpomínám si, že bys
na ně
poslední dobou nějak vzpomínal - obzvlášť na ty lidi ne.
Jestli to
neděláš jen kvůli těm hrdinským snům - víš, kvůli těm, co se v
nich
stáváš spasitelem světa."

Neodpověděl jsem mu.

Přes bundu jsem si navlékl svou starou neprůstřelnou vestu s
vysokým
límcem a mapami po soli, a na ruce bezprsté aramidové
rukavice. Zkusil
jsem pár švihů pěstmi, dvakrát vykopl protézou ke stropu a
zahleděl se
na stěnu se zbraněmi.

"Mít tak kádvojku," povzdechl jsem si. K opasku jsem si
připnul
pouzdro s jedním z posledních tří vojenských waltherů, natáhl
ho,
zkontroloval, a do kapes si zastrkal náhradní zásobníky. To už
jsem
očima přejížděl po nevelké sbírce samopalů a útočných pušek,
ale žádná
zbraň se mi nezdála vhodná. Anebo se mi spíš strašně nechtělo
ven
a tak jsem hledal jakoukoli záminku, abych to mohl zdržet.
Zrak mi
nakonec utkvěl na obrovské černé opakovací brokovnici,
devítiranné
celokovové dvanáctce bez ramenní opěrky.

"To dělá hrozný kravál," řekl Ten druhý.

"Jestli tu někdo je, tak už o nás dávno ví," vyndal jsem
černou zbraň
z držáků, "a kravál by ho aspoň mohl vyvést z rovnováhy." Ve
skříňce
s náboji jsem si našel dvě krabice patron s velmi jemnými
broky a dvě
s velmi hrubými. Do zásobníku pod hlavní jsem nastrkal ty
jemné. Trhl
jsem závěrem dopředu a dozadu, a za náboj, který zmizel v
komoře, dal
do zásobníku desátý. Do podavače nahoře nad hlavní jsem
nastrkal devět
červených patron s velkými broky. Zbytek nábojů jsem si volně
nasypal
do kapes u kalhot.

Bohužel, v té chvíli už jsem nevěděl, jak dál zdržovat - byl
jsem
připraven jít.

Neměl jsem ani tak strach ze smrti, jako z toho, že mne znovu
zajmou.

                                 ***

Dvakrát rychle za sebou jsem stiskl tlačítko klíče a průvlak
se
rozlétl. Brokovnici v rukou, sklouzl jsem dolů.

Rozmáčená tráva mi začvachtala pod nohama a v ne zcela
zahojeném
pahýlu mne ostře píchlo. To už se za mnou ozvalo prásknutí,
jak
počítač zavřel.

Šumění deště nebylo ani hlasitější ani tišší než z odposlechu.
Bylo
dusno, ale zdaleka ne takové, jaké jsem čekal - na obvyklé
poměry
džungle bylo spíš chladno. Tiskl jsem se zády k boku saladinu
a voda
mi pleskala na holé hlavě; po mastné hlavni zbraně stékala v
klikatých
stružkách. Jinak se nic nedělo.

"Tak dobře," zašeptal jsem a přikrčený vyrazil k nejbližšímu
z bambusových baráků. Všechny mé instinkty přímo ječely, abych
se
vrátil do bezpečí pancíře.

Hlavní pušky jsem strčil do dveří - zaskřípaly v kožených
pantech,
a uvnitř byla jen tma. Nasadil jsem si brýle a násobič světla
mi
odhalil pohled, který jsem dobře znal. Kolem žaludku jsem
ucítil
ledové zašimrání - o barák vedle jsem strávil jedny z
nejhorších dnů
svého života.

Betonové jehlany s rezavými železnými oky, dávivý puch
zahnívající
moči a výkalů, pavučiny... Jinak ale nic - žádní vězni.
Děravým
stropem protékaly stružky vody a na hrbolaté podlaze stála
malá
jezírka.

"Ani človíčka. To se ti bude těžko kráčet v čele osvobozených
zástupů," zašeptal Ten druhý.

Ani v ostatních barácích pro ulovené cíle nebylo nic než
zápach, voda
a pavouci.

"Proč by to tady Ruffus opustil?"

"Třeba se lekl neodbytnosti, s jakou jsi sem směřoval,"
pokrčil mými
rameny Ten druhý. To už jsem přecházel mýtinu k barákům pro
bratry,
pušku ve svěšené ruce, a přes varování instinktů mi přišlo
hloupé
kráčet ostražitě přikrčen. Dlouhý nízký dům, ve kterém jsem
prospal
tolik nocí, byl uvnitř také stále stejný - jen moskytiéry ze
stěn
a závěsná lůžka z kůlů zmizely. Rohože na podlaze byly mazlavé
plísní.

S puškou v podpaží jsem vyšel ven.

Za kuchyní přetékala z hluboké, vodou zaplavené jámy hromada
nazelenalých lidských a opičích kostí. Lezli po nich jasně
oranžoví
slimáci.

Další na řadě byla "ordinace". Nejdřív bych se ale mohl stavit
v baráku, pod kterým býval sklad zbraní.

"Mohly by tam zbýt nějaké náboje vhodné do vulcanu, mohly by,"
zašeptal jsem a tráva mi máčela boty.

Opuštěný tábor působil tísnivě. Temná, vodou prosáklá džungle
se
tiskla na mýtinu a nízké tmavé mraky jako by mi ležely na
temeni.
Pršelo stále stejně hustě a studená voda mi kolem uší zatékala
za krk.
Přitáhl jsem si límec bundy a otevřel dveře do baráku nad
sklepním
skladem.

Uvnitř byla inkoustová tma a linul se odtamtud zápach mokrého
betonu,
syrové hlíny a ještě něčeho znepokojivě známého, ale
nerozpoznatelného. Spustil jsem si brýle z čela na oči a otřel
skla
rozvlněná vodou - spíš se to zhoršilo než zlepšilo.

Pak jsem vstoupil.

"Že ti to ale trvalo," zezadu se mi o hlavu opřelo něco
studeného,
brýle mi spadly, brokovnici mi někdo vyrval, a než jsem se
stačil
nadechnout, nějaká ruka mi z pouzdra vyhmátla i walther. Za
zády
zkroucená zápěstí mi scvakla pouta.

Už vím, co byl ten příznak znepokojivého zápachu. Bylo to
nemyté tělo
pana Salinase. To on řekl to: `Že ti to ale trvalo`, to on mi
tiskl
k hlavě pistoli.

"Vyveďte ho, ať si ho prohlídnu," řekl Salinas.

Někdo mne vykopl do deště; kupodivu jsem neupadl.

                                 ***

Bylo jich na mě sedm. Šest bratrů a Salinas. Šest párů očí pod
stříbřitými obručemi mne nedůvěřivě probodávalo; když
promluvil
Salinas, otáčely se k němu a rozsvěcely se láskou. Podobné
pohledy
jsem vídal v očích malých dětí pozorujících své rodiče.

"Ty seš ale hnusnej chlap," Salinas zatřásl hlavou a z nosu mu
odstříklo několik kapek, "ale jako bych ten tvůj ksicht už
někdy
viděl. Ale to žlutý voko... Umíš anglicky?!"

Já jsem zatím nebyl schopen slova a podlamovaly se mi nohy -
takhle mě
dostat! Stačilo přepnout brýle na infra a podívat se přes
prkennou
zeď. Nevěděl jsem, jestli se mi nohy podlamují strachem, nebo
vztekem -
na sebe sama.

"Ano," odpověděl jsem anglicky. Dobře jsem si vzpomínal, jak
je
Salinas háklivý na mluvení a nemluvení. Ten druhý naštěstí
mlčel.

Bál jsem se, aby si Salinas nevšiml světlého pruhu, který mi
už asi
navždy zůstane po čelence kolem hlavy - jako cejch. Nezakryly
ho ani
jizvy po spáleninách, ani pouštní slunce.

"Tak se hni," konečně si mne přestal prohlížet a píchl mě
pistolí do
boku, "půjdeme se podívat na ten tvůj zázračnej stroj.
Generála
Ruffuse moc zajímá, co mu dokázalo zničit tolik vrtulníků a
vydržet
takový ostřelování." Znovu do mne píchl zbraní: "S tebou si
taky bude
chtít popovídat, ale moc bych se na to netěšil," Salinas se
ošklivě
zachechtal.

"Stop," řekl po pár krocích a otočil se na jednoho z bratrů:
"Uvaž mu
roubík, tyhle krámy se prý dají ovládat hlasem zvenčí. A
nechceme být
nějak nepříjemně překvapeni, že, plešoune?" tentokrát mne bodl
pod
okraj vesty a opravdu to zabolelo.

Salinas obešel saladin, chvíli zkoušel otevřít průchod, kopl
do
neviditelné pneumatiky a řekl: "Taková troska!" Zakroutil
hlavou. "Ale
pan Ruffus řekl dovézt, tak dovézt. Jak se dostaneme dovnitř,
plešoune?"

Pokrčil jsem rameny.

"Naštěstí tu s náma je i doktor," zabručel a mávl směrem k
ordinaci.

                                 ***

Doktor vypadal ještě strašidelněji, než jsem si ho pamatoval.
To
zakrvácené křeslo s gumovými pouty také.

"Je to sice mrzák, ale dokud nám neotevře ten svůj krám, může
být
bratrem. A neubliž mu - to si zamluvil generál," řekl Salinas.

Věděl jsem, že jedinou šanci budu mít, až mi sundají náramky.
Jak mne
připoutají do křesla, je konec. Při vzpomínce na lepivou
hrůzu, která
mi tehdy s kovovou čelenkou přilnula k mozku, se mi udělalo
špatně.

Uvnitř ordinace byl jen doktor, Salinas a dva bratři - ostatní
zůstali
venku, a nevím proč, ale hlídali - doktor se také nějak
nápadně často
ohlížel k oknu, jako by měl z něčeho strach.

"Zkus se hnout, a...!" namířil na mě Salinas, ale vypadal jsem
tak
zničeně, že to udělal jen ze zvyku. Jak jsem totiž uviděl
mučící
křeslo, rozsypal jsem se. Nikdy bych nevěřil, že dokážu pláč
nasimulovat tak přesvědčivě - i se slzami.

Pouta na mých zápěstích se rozpojila.

Každý z bratrů oběma rukama svíral jednu moji. Oni ale
neseděli měsíce
v džungli, neživili se pavouky a nedělali na kluzké větvi pět
set
shybů denně.

Doktor se právě znovu podíval z okna a Salinas automaticky
sledoval
směr jeho pohledu. Doktor už měl v rukou čelenku, a tučný,
špatně
oholenými vousy modročerný podbradek se mu leskl potem.

Jak jsem zabral, vyvrátil jsem bratrovi vpravo obě zápěstí.
Pustil mě
ale, až když jsem jím prudkou otočkou bacil do druhého bratra.
Čela
jim dutě křápla o sebe. To mou ruku pustil i druhý bratr.

V té chvíli už Salinas otáčel hlavu zpět - vnímal jsem to jako
ve
zpomaleném filmu.

Přestože hlavu teprve otáčel, hlaveň jeho lugeru už mi mířila
na
břicho. Měl hadovitě rychlé ruce.

Dvě kulky mne bezprostředně po sobě zasáhly kousek nad opasek
a výrony
hořícího plynu mi zespoda ožehly bradu.

Jak mne střely odhodily, ještě v letu jsem zaklesl prsty za
roubík
a strhl si ho dolů.

"Pááál!!!" zařval jsem zplna hrdla, dopadl, překulil se a
zaryl
obličej do krví páchnoucí podlahy.

Doufal jsem, že mi údery střel moc nezkreslily hlas.

                                 ***

Počítač saladinu "slyší" dobře.

Jenom míření mu občas dělá problémy. Obzvlášť, má-li střílet
na živé
cíle - na lidi. To mu trvá strašně dlouho, než se rozhodne,
kterého
ano a kterého ne.

"Ty hajzle!" řekl Salinas a střelil mne do zad. Bratři už se
zvedali
z podlahy.

Zvracel jsem a loučil se s životem.

V té chvíli saladin konečně spustil.

                                 ***

Stěna explodovala s ohlušujícím bzučivým rachotem. Koutkem oka
jsem
zahlédl, jak vzdálenějšího bratra zasáhla smršť dlouhých
dřevěných
štěpin a jak se ten bližší roztrhl v půli: jeho tělo od pasu
vzhůru
vykroužilo dvojité salto vroubené proudy kouřící krve.
Nakročené nohy
podklesly v kolenou a padly na místo, kde jsem ještě před
zlomkem
sekundy ležel.

Mne sice před zásahem chrání obdélníkový klíč, ale saladin je
zatraceně daleko a vulcan má na dálku ošklivý rozptyl.

Jak jsem se smýkl ke dveřím, znovu se ozvalo praštění kulkami
drceného
dřeva - tentokrát ale odněkud zvenčí.

                                 ***

Salinas ležel na podlaze vedle křesla a hlavu měl zalitou
krví. Myslel
jsem, že je mrtvý, ale v okamžiku, kdy jsem se překulil přes
práh,
zvedl pistoli a těsně nad podlahou po mně střelil.
Instinktivně jsem
před sebe vystrčil ruku - projektil mi sklouzl po dlani a jeho
energie
mne vyhodila ze dveří. Salinas se k druhé ráně nedostal -
vulcan
prošil barák také těsně nad podlahou a těžké křeslo s
pozuráženými nohami
se mu zřítilo na záda.

Odrazil jsem se loktem a skutálel se po třech schůdcích na
déšť. Padl
jsem do něčeho horkého, páchnoucího a rudého - nebylo poznat,
z kolika
bratrů ta krvavá, kulkami namletá kaše je. Moje brokovnice se
válela
vedle stěny prošité projektily. Skočil jsem po ní, uklouzl a
padl na záda -
v té chvíli z ordinace vyběhl ten třískami probodaný bratr a
střely
z vulcanu mu trhaly podlahu za patami. Když přeskočil schůdky
a v letu
zabouchl dveře, vulcan přestal střílet. Počítač zaměřoval v
infra,
a tak ho skrz čelní stěnu a dveře neviděl.

Já měl jeho záda přímo před očima.

Jak doskočil a chytal v rozmočené trávě rovnováhu, uspávací
karabinu
v rukou, nadzdvihl jsem hlaveň brokovnice a střelil ho do
kříže -
těsně pod okraj neprůstřelné vesty.

Na to, jak je střelba z brokovnice ohlušivá, jsem už téměř
zapomněl.
Na to, jak působí na lidský organismus také. Bratr vylétl do
výšky
a jeho vnitřnosti pršely houšť než ten nekonečný déšť.

Bylo mi zle, ale ne z pohledu na potrhanou mrtvolu. Salinas
předtím
přesně věděl, kam mířit, aby mi neublížil, ale aby mne
zneškodnil - ty
první dvě rány mi skrz vestu proboxovaly žaludek, ale ta do
zad byla
nejhorší - energie střely se přenesla na páteř a nějak jsem
moc nemohl
hýbat nohama. Levá ruka mě brněla a na rukavici po kulce
zůstala
světlá šmouha.

Zpoza rohu vyskočil další bratr. Takže ta směsice kostí, střev
a hlav,
do které jsem předtím padl, byla jen ze tří, ne ze čtyř těl.
Dávka
z vulcanu bratra zvedla do výšky a odhodila až k okraji
džungle -
stoupala z něj hustá bílá pára a déšť byl chvíli červený.

"Granáty, vy hovada, granáty!" ozval se z ordinace Salinasův
hlas.

Prošil jsem stěnu dvěma ranami.

Odpovědělo mi několik kulek z lugeru.

Byl to pat. Já jsem nemohl chodit, Salinas nemohl ven a vulcan
nemohl
střílet, protože počítač nevěděl, kde přesně jsem, a tak
nedokázal
zaručit, že mne nezasáhne také.

                                 ***

Někde v pleskání deště se ozvalo divné pískání a hučení a
zesilovalo
se.

"To je motor," zašeptal jsem.

"Zatraceně velký motor!" zašeptal Ten druhý.

To už jsem přesně věděl, co to je.

Tank.

Před barákem se ozvala hlasitá detonace následovaná uširvoucím
kovovým
zazvoněním. To vystřelil mauser. Hukot velkého motoru
zakolísal, ale
neztichl. Ve vzduchu zpoza rohu se táhla divná šedá mlha - co
to je,
jsem poznal, až když zavoněla špatně spálená nafta. Musel jsem
chvíli
vzpomínat, naposledy jsem to cítil jako malý kluk.

Pak se ozvalo drásavé hvízdnutí a basové zadunění, které jsem
už
mnohokrát slyšel kolem sebe, ale zvenčí jen několikrát.

"Sakra, něčím střílejí do saladinu! Něčím velkým!" zapanikařil
Ten
druhý. Mně začaly mravenčit nohy - to je vždy dobré znamení,
máte-li
je předtím necitlivé.

Uvnitř ordinace se něco zachrulo. Prošil jsem zeď dalšími
třemi ranami,
překulil se, a rudá, krví zteplalá voda mi natekla za límec.

Rychlopalba ze dvou pistolí zvedla červené fontány tam, kde
jsem do té
chvíle ležel.

"To znělo jako můj walther s vypnutým tlumičem," zašeptal jsem
a strkal do zásobníku brokovnice patrony a zároveň se snažil
ohýbat
nohy - šlo mi to stále lépe.

Hučení velkého dieselu se ozývalo stále blíž. Znovu dvakrát
práskl
mauser, ale mimo toho zvonivého zvuku se nestalo nic. Naopak,
když se
podruhé a potřetí ozvalo to drásavé hvízdnutí, pancíř saladinu
zaduněl
tak nějak nakřáple.

"Ten tank... Nechceš si na něm vyzkoušet nějaký hrdinský čin?"
zašeptal Ten druhý.

"Drž hubu!" řekl jsem, opřel se o brokovnici a vrávoravě
vstal. Podél
stěny jsem se dopotácel ke dveřím ordinace a mlaskání mých
kroků
zaniklo v přibližujícím se pískání tankových pásů.

Skulinou mezi prkny jsem viděl zakrvácenou místnost a za oknem
v protější stěně hrozivou, temnou věž tanku - nebyl jsem s to
poznat,
co je to zač, ale bylo jasné, že pokud je tank mezi mými
nepřáteli
v ordinaci a saladinem, palba z vulcanu mi na pomoc nepřijde.
Uniknout
do stran nepřicházelo v úvahu - kdybych zpoza zdi jen vystrčil
nos,
tank mi ho ustřelí i s hlavou. Kdybych se pokusil uniknout do
džungle
a vzít to oklikou, než bych se na svých paralyzovaných nohou
dopotácel
k saladinu, kulomet tanku ze mě udělá řešeto.

Dalo se udělat jen jediné.

Zarachotil jsem závěrem a proskočil dveřmi ordinace.

                                 ***

Protéza mi podjela v kaluži krve a po zádech jsem se rozplácl
na
podlaze. Koutkem oka jsem viděl, jak se Salinas zdvihá za
pultem
pokrytým laboratorním sklem a prázdnými lahvemi od ginu a
kubánského
rumu, v obou rukou pistole plivající oheň. Jak mi brokovnice
padla
přes prsa, nadzdvihl jsem hlaveň a bez míření stiskl spoušť -
v dlani,
o kterou se mi předtím zastavila kulka, mne ošklivě píchlo.

Kužel jemných broků vyrazil na svou kratičkou, velerychlou
cestu:
Nejprve z pultu smetl polovinu lahví a pak se i se všemi
střepy zasekl
Salinasovi do obličeje. Nikdy bych nevěřil, že taková malá
hlava
dokáže zasvinit takovou velkou zeď. A nikdy bych po svém
dávném
zážitku s hostinským Kozákem nevěřil, že se na něco takového
budu moci
klidně dívat a mít z toho radost.

Vydrápal jsem se na nohy a překulil se přes stůl.

Kolem prosvištěla dávka z tankového kulometu. Jednohlavňová
zbraň
neměla ani zdaleka tu smršťovitou intenzitu vulcanu, ale i tak
třísky
létaly jako malá bzučící kopí.

Dopadl jsem na smrdutou rosolovitou horu špeku. Ozvalo se
hlasité
vyheknutí. Překvapilo mě to - doktor byl stále živý a s rukama
kolem
hlavy se tiskl k podlaze.

"Okamžitě zařvi, ať přestanou střílet!" skulil jsem se z něj a
svá
slova zdůraznil horkou hlavní brokovnice v jeho uchu. Po
spáncích mu
tekl pot smíchaný s krví, která po letu bratrova půltěla stále
kapala
ze stropu.

Brokovnice v uchu má silný dar přesvědčit kohokoli o čemkoli.

"Přestaňte střílet, zakazuju to! Přestaňte střílet! To je
rozkaz!"
vykřikl doktor a hlas se mu ošklivě lámal.

"Teď pomalu vstaň a buď mezi mnou a oknem - jeden rychlejší
pohyb
a bude vymalovaná i druhá zeď." Doktor se posadil a vstal -
faldy
špeku se mu pod těsnou propocenou košilí otřásaly a prsa mu
visela
jako staré prostitutce. Opřel jsem se o stůl a v krytu jeho
široké
postavy vstal také. Sice to bolelo, ale nohy mne poslouchaly
stále
lépe.

"Teď řekni, ať všichni opustí tank. Beze zbraní."

"Neposlechnou mě. Nejsem pro ně velitel," špekoun měl
uslintané rty,
a bledé tváře se mu třásly strachem. Věž tanku mířila přes
potrhanou
moskytiéru dovnitř. Obrněnec neměl raketomet, ale dlouhý kanón
s tlumičem; ráži jsem odhadl přes sto dvacet milimetrů. Proto
se
saladin stáhl.

Pod černým jícnem děla jsem přes doktorovo špekovité rameno
viděl
kouřící hlaveň kulometu - vedle obrovského kanónu vypadala
jako slámka
na pití.

"Zkus to," řekl jsem a usmál se. Něco v mém úsměvu musí být
opravdu
neodolatelné, protože doktor zbledl ještě víc a zařval:
"Vyjděte
z tanku! Beze zbraní!"

"Kolik jich tam je?" Pořád jsem nemohl určit typ.

"Dva nebo tři."

Poklop na věži se otevřel, jinak se nic nestalo. Oknem se do
ordinace
táhly pruhy šedého dýmu páchnoucího naftou a velký motor
tlumeně
bublal.

"Zavolej ještě jednou," šťouchl jsem doktora brokovnicí do
břicha.
Nenávistně po mně střelil očima, ale zase poslechl: "Vyjděte
ven! Teď
hned! Je to přímý rozkaz!"

Z věže vykoukla první hlava s kovovou čelenkou. Byl to
černoch; jeden
z těch dvou, které tenkrát Ruffus určil pro otroctví spolu se
mnou.

Jak jsem se zadíval ven, doktor zaútočil.

                                 ***

Na takového tlusťocha byl nečekaně rychlý.

Udeřil pěstí do hlavně brokovnice a druhou mne zasáhl do
brady.

Zbraň mi vypadla z ruky, přelétl jsem stůl, a po zádech se
zřítil na
zakrvácené nohy vulcanem rozpůleného bratra.

Doktor zachytil brokovnici ve vzduchu, otočil ji v ruce jako
mažoretka hůlku a bez zaváhání vystřelil skrz desku stolu.

                                 ***

Smršť broků a třísek mne minula o pár centimetrů, vyrvala z
lýtka
bratrovy nohy kus svalu a prorazila do prkna podlahy díru jako
dlaň.
V tom samém okamžiku - jako by tam čekal na pružině - dírou
vyskočil
obrovský černý pavouk. Podle mých zkušeností to byla samice -
ty
vždycky útočí, když něco napadne jejich hnízdo. Broky jí ho
nejspíš
sešrotovaly. Chytil jsem pavouka za nohu a hodil ho doktorovi
do
obličeje.

Ten zrovna udělal závěrem smrtící "klix-klax" a vzduchem
vířila
kouřící nábojnice.

Než namířil, pavouk přistál.

Kupodivu jsem doktorův obličej neminul.

                                 ***

Každý člověk, kterému něco nečekaně padne do obličeje,
zareaguje
stejně - instinktivně všechno pustí a snaží se ochránit si
oči.

A rozzuření pavouci bolestivě koušou.

Doktor zařval, odrazil se dozadu a s hlasitým zaduněním padl
na záda.
Podlaha se otřásla a brokovnice zarachotila o desku stolu.
Vyhoupl
jsem se na kolena a hmátl po ní.

Skrz moskytiéru sykla uspávací střela - poznal jsem ji podle
charakteristického chemického zápachu, když narkotizační látka
vystříkla už na síťce. Otočil jsem hlaveň a střelil bratra s
karabinou
do obličeje. Narazil zády na tank a nechal na pancíři širokou
krvavou
stopu. Moskytiéra hořela. Trhl jsem závěrem a namířil na
doktora.

Špekoun se mlátil po podlaze a kvičel jako podřezávané prase -
obrovský pavouk mu zaťal klepítka do tváře pod okem a doktor
se ho
nemohl zbavit.

Namířil jsem mu na krk.

"Moment," zarazil mne Ten druhý, "nechceš se ho na něco
zeptat, než ho
zabiješ?"

"Ne. - Vlastně ano. Nevím, kde je Ruffus," sklonil jsem zbraň.

"Kde je Ruffus?!" protézou jsem přidupl zmítajícího se doktora
k zemi;
bylo to, jako bych šlápl do bláta. Nevnímal mě, po bradě mu
tekla pěna,
a vyplazený jazyk mu vibroval v nepřetržitém kvílení.

Sklonil jsem se a odtrhl mu pavouka z obličeje i s kusem kůže.
V chytání pavouků, aby mne nemohli kousnout, mám dlouhodobou
zkušenost. Nechápu, jak jsem se těch chutných tvorů mohl kdy
štítit.
Doktor přestal řvát, jako když utne.

"Kde je Ruffus?" zopakoval jsem.

"Ne-nevím," jektal a rozumět mu bylo až napotřetí. Z rány pod
okem mu
tekla černá krev a celé oko mu mizelo v rychle rostoucím,
rudofialovém
otoku.

"Musím si píchnout protijed! Ta bestie je jedovatá! Pusť mě!"
znovu se
začal zmítat. Věděl jsem, že žádný protijed nepotřebuje. V
triádách,
kterých má jako lékař nadbytek, je dostatek univerzálního
antidota,
aby se jakékoli uštknutí odbylo jen trochou bolesti a otokem.
Jenže
doktoři mívají o své zdraví větší strach, než bývá běžné.

"Kde je Ruffus?" řekl jsem.

"Nevím! Musím si píchnout protij...!"

"Kde je Ruffus?" sklonil jsem se a dal mu nohama mávajícího
pavouka
nad obličej.

"Ne-nevím! Nevím! Nevííím!" začal se mrskat jako v záchvatu
epilepsie
a tlouci hlavou do podlahy. Čím jsem dal pavouka níž, tím
ječel vyšším
hlasem. Dal jsem ho ještě níž.

"Pomoc! Pomóc! Pomóóóc!" felčar najednou křikem přímo
explodoval,
a musel jsem na něj nakročit plnou vahou, jinak by se mi
vysmekl.
Otočil jsem brokovnici, a když se poslední živý bratr vřítil
dovnitř,
střelil jsem ho do krku. Bylo mi to líto, a nejen proto, že to
byl ten
známý. Všech bratrů mi bylo líto - stačilo by jim sundat
čelenky a měl
bych pomocníky já, ne ti zlí.

"Teď jsme tu jen sami dva, špekoune. Sami dva tady s
kamarádkou,"
znovu jsem se sklonil a tentokrát nechal pavoukovy nohy po
tučných
zpocených tvářích zaškrabat. Doktorovi zase začala mezi rty
stříkat
pěna. Odtáhl jsem ruku.

"Kde je Ruffus?"

"Generál by mne zabil, kdyby se dozvěděl, že jsem prozradil,
kde je!"

"Z toho už nemusíš mít strach," řekl jsem. "Kde je?!"

Jenom zavřel oči a zavrtěl hlavou.

"To máš z generála, který tu není, větší hrůzu než z mé
brokovnice,
nebo tady z rozzlobené přítelkyně?" Nijak na má slova
nezareagoval.

"Říkáš si o to sám."

Od opasku Salinasovy mrtvoly jsem odepnul pouta, sevřel mu je
kolem
levého zápěstí a přetáhl ho do rohu, kde k železné trubce
poutával své
budoucí zákazníky. Nebránil se a v slizké krvi pokrývající
celou
podlahu šel táhnout docela lehce. Nebránil se proto, protože
měl
hlaveň pušky hluboko v krku. Zacvakl jsem druhý konec pout za
trubku.

"Viděl jsem jednou v džungli, jak se stejný pavouk prokousal
mrtvole
až do břicha. S tím tvým špekem by to trvalo trochu déle, ale
byl by
to zajímavý pokus, vyzkoušet to na živém, co říkáš?" odmlčel
jsem se.
"Nebylo by snazší a jednodušší a méně bolestivé říci mi, kde
je
Ruffus?" Měl stále pevně stisknutá víčka a jen zavrtěl hlavou.
S tím
pavoukem jsem bohapustě lhal, ale na druhou stranu, jedině o
Ruffuse
mi jde - o jeho smrt. A jenom páchnoucí felčar mi může říci,
kde ho
hledat, když jsou všichni ostatní mrtví.

"Viděl jsem tady nedaleko v džungli mraveniště," začal jsem
znova
a felčarovi se najednou po čele řinuly vodopády potu, "ne moc
velké mraveniště, tak akorát, ale jsou to ti rezaví mravenci,
určitě
je znáš, s velkými kusadly..." Když jsem doktorovi vylíčil,
jak to
trvá dlouho, než mravenci člověka zabijí, znovu jenom zavrtěl
hlavou -
a kupodivu se mu na rtech zavlnilo něco jako úsměšek - ty rty
přitom
vypadaly jako souložící slimáci.

Přemýšlel jsem, jak odulou příšeru v lidské kůži vystrašit.
Proč se
sakra usmívá, když mu vyprávím, jak bude dny a dny trpět, než
ho
mravenčí kusadla usmrtí. S tím, že zemře, už se asi smířil,
ale
s takovou nekonečnou bolestí se nesmíří nikdo... Leda že by
věděl, že
to je rychlé a v podstatě bezbolestné. Pak mne napadlo něco z
vlastní
zkušenosti - ze života v džungli: "Ne ne ne. Nemysli si, že
budu tak
hloupý a hodím tě do toho mraveniště jen tak - to bys to měl
za sebou
moc brzo. Dám ti na nos kolíček a do uší špunty."

Zdánlivě jednoduchá věta, ale konečně doktora zlomila. Hmyz
totiž
s oblibou zalézá do štěrbin; tak je velmi pravděpodobné, že ti
agresivní mravenci člověka usmrtí, když se mu ušima a nosem
prokoušou
k mozku - a ani to nemůže moc trvat ani moc bolet. Ovšem,
je-li na
nose kolíček a v uších špunty... Já bych to nikdy neudělal,
ale na
člověka, který jiným takovou smrt zřejmě způsobil, musí
podobná výhružka
působit strašně.

"Viktoriino jezero... na pobřeží... kuželová hora, vila-hrad,
kolíček
ne!" sypalo se z doktora nesouvisle a ze smradu jeho hrůzy se
mi
začínalo dělat špatně.

"Dík, doktore, a sbohem," poodstoupil jsem a namířil na něj.
Nebo spíš
chtěl namířit - v ruce jsem pořád měl toho pavouka. Trocha
sadismu je
v každém z nás, a navíc tihle velcí černí nebývali špatní na
chuť -
předvedl jsem doktorovi, jak se jedí.

Než jsem tlustého felčara stačil zastřelit, utopil se ve
vlastních
zvratcích. Přece jen nebyl taková nátura, jak se dělal.

Zahodil jsem vysáté tělíčko a věděl jsem, že z toho budu mít
výčitky
svědomí až do smrti.

Anebo ne.

                                 ***

V okamžiku, kdy jsem vycházel (vykulhal) z ordinace, zahučel
rozrážený
vzduch a někde na druhé straně domu se ozval uširvoucí kovový
náraz.
Následovalo drhnutí a skřípání, které bylo ukončeno otřesem,
až zem
poskočila. Švihnul jsem sebou a zaryl hlavu do krvavého bahna.

Když se asi pět minut nic nedělo, opatrně jsem vstal a
přikrčený,
pušku před sebou, jsem obplížil dům.

Tank ležel na boku, dlouhý kanón zabořený v zemi a saladin měl
radlici
ještě ohnutější než dřív. Ono, převrátit takový tank... Co se
asi
muselo honit v elektronickém mozku mého stroje, když objel
celou
mýtinu, a pak to do tanku plnou rychlostí zezadu napružil.

"No výborně," poplácal jsem zjizvený pancíř. Přibyla na něm
ošklivá
hluboká rýha po zásahu tankovým granátem - ty nakřáple znějící
rány
šly do radlice. Docela jsem si po těch průvodních zvukových
efektech
oddechl.

Déšť zhoustl natolik, že jsem se vrátil do ordinace pro mýdlo,
celý se
v šatech namydlil, a nechal ze sebe krev a špínu opršet. K
masakru už
se z džungle stahovali první strávníci - byla to ta malá
páchnoucí
zvířátka - moji staří známí. Vlezl jsem do převráceného tanku
a prohledal ho. Byl to letitý americký BUSH II, a když už jsem
si
myslel, že v něm nic potřebného neobjevím, našel jsem vzadu,
pod
vysypanými granáty do kanónu, dřevěnou bedýnku plnou mosazných
kulometných patron. Univerzální vzor, vhodný i do vulcanu.

Když jsem doplnil zásobníky, zbyly mi z dvou tisíc nábojů dva
-
schoval jsem si je do kapsy pro štěstí.

"Otevřít," sesmekl jsem se z pancíře rovnou do průlezu.
Promočená
kožená bunda vážila snad metrák.

Uvnitř saladinu něco strašně, ale strašně ohavně páchlo.
Muselo to tam
páchnout už dlouho, ale když je člověk v jednom smradu od rána
do
večera celé dlouhé dny, necítí ho. Klimatizace hučela trochu
znepokojeně, ale toho jsem si všiml teprve teď.

"Nezavírat! Co to tady sakra tak smrdí?!"

"Otázka syntakticky nesrozumi..."

"Jako bych nic neřek'," shodil jsem ze sebe vestu a bundu a
začal
čenichat, odkud se to line.

"Zavřít," rozkázal jsem, když se do mne zaťaly sosáky prvních
moskytů.
Bůh ví, čím se ty bestie živí, když tu nejsem.

Průlez zapadl a smrad zhoustl - ani sprej proti moskytům ho
nepřerazil. Pak jsem původce objevil - byl to zelenočerný,
plísní
obrostlý poslední článek mého levého malíčku. Štítil jsem se
ho vzít
do ruky - musel jsem použít papír. Je to zvláštní, štítit se
věci,
která byla taková léta vaší součástí.

"Měl by sis píchat triády častěji, jestli si chceš skladovat
své
nepoužívané součástky uvnitř," řekl Ten druhý. Vyhodil jsem
malíček do
odpadu a se zápachem si časem poradí klimatizace. Převlékl
jsem se do
tepláků, rozvěsil mokré věci na šňůru a v papučích se posadil
do
křesla. Amortizér hlasitě zaskřípal.

"Nějaké nové škody, z tankové bitvy?" přelétl jsem očima
kontrolky
a servisní monitor.

"Negativní," odpověděl počítač.

"Fajn. U Viktoriina jezera by někde měla být kuželová hora a
na ní
stavba. Zobraz mapu." Na hlavním monitoru se rozsvítilo
požadované.
Kuželových hor počítač neidentifikoval mnoho, na žádné ale
nebyla
stavba.

"Jestli ten hajzl lhal...! Co satelitní průzkum?"

"Signály civilních i vojenských navigačních satelitů -
negativní,"
nevzrušeně odpověděl počítač.

"Sakra. Jak dlouho?"

"Třicet šest hodin, dvacet dva minut, přesně," odpověděl
počítač.

"Pokusil ses s nějakým navázat kontakt?"

"Nedoporučuje se, mohla by být zaměřena naše přesná poloha."

"Dobře," intenzivně jsem přemýšlel, "je možné zjistit, proč
satelity
nevysílají?"

"Jsou rušeny," odpověděl počítač, "rušičku nelze zaměřit -
podle
intenzity signálu se nachází do tisíce kilometrů od naší
současné
pozice."

"Dokážeš navigovat i bez satelitů?"

"Ano." Zdálo se mi, že v hlase počítače slyším něco jako
pýchu.

"Tak rychle odsud, kraválu bylo až dost," zařadil jsem `Vpřed`
a dál
to nechal na počítači. Ani na okamžik jsem nezapomněl, že
felčar
i Salinas z něčeho měli strach. A kvůli něčemu to tady Ruffus
opustil -
tak nadutý, abych si myslel, že kvůli mně, ještě nejsem.

Projeli jsme kolem odbočky k Ruffusově haciendě, ale
nepřipadalo mi
důležité se tam zastavovat.

"Cíl na deseti hodinách," řekl počítač, když jsme vyjeli na
rozblácenou cestu směřující k východu. V pralese stál obrněný
pásový
transportér s plamenometnou věžičkou, zamaskovaný větvemi.

"Tím asi přijel Salinas a ostatní... ale na co sebou měli ten
zatracený tank?" zavrtěl jsem hlavou.

"Na ochranu," řekl počítač.

"To vím taky, konzervo, ale před čím? S Cizinci jsou jedna
ruka a tím
dělem by rozstříleli i... i bůhvíco," pokrčil jsem v
nedostatku
výřečnosti rameny.

"Možná na upíry," řekl Ten druhý.

"Možná," řekl jsem a zamrazilo mě.

                                 ***

Jeli jsme podél stop po pásech tanku a toho transportéru.
Nebylo to
tak zlé jako po dálnici, ale stejně jsem za hodinu musel
vyhlásit
první přestávku na jídlo - potřeboval jsem se najíst ani ne
proto, že
bych měl hlad, ale jak se mi na výmolech natřásal žaludek, s
každým
říhnutím se mi vracela chuť pavouka a vždy jsem si přitom
vzpomněl na
doktora, jak se topí ve zvratcích.

"Na to si zvykneš," řekl Ten druhý, když jsem se cpal ohřátými
párky
z konzervy, a protože jsem neměl chleba ani hořčici, namáčel
jsem si je
do ovesných vloček.

"Na co si zvyknu? Na párky s ovesnýma vločkama, nebo jak umřel
ten hnusák?"

"Na obojí. Stejně jako sis zvyknul na všechno předtím," moudře
řekl
Ten druhý.

"Nová doba chce nového člověka," řekl počítač - oba s Tím
druhým jsme
zůstali sedět s otevřenou pusou.

                                 ***

"Kde se to v tobě vzalo, ta věta?" řekl jsem večer, zatímco
jsme se
pomalu kolébali dál a dál a venku byla tma a stále šuměl déšť.
Počítač, přestože mne právě drtil v další partii šachů, přesně
věděl,
kterou větu myslím.

"Otázka syntakticky nesrozumitelná," odpověděl a když jsem si
myslel,
že to je jako vždy všechno, pokračoval: "Věta byla složena z
obsahu
databanky automaticky budovaného konverzačního systému."

Když mi došlo, co se stalo, na původní větu jsem úplně
zapomněl
a vytřeštil oči: "Ty ses pokusil o vtip!"

"Automaticky budovaný konverzační systém počítá ve
specifických,
vyloženě nebojových situacích i s variantou žertu. Tato
varianta se
nikdy nesmí promítnout do ostatních informačních a
komunikačních
systémů. Je povolena jen ve styku palubní počítač - přímá
obsluha."

Přemýšlel jsem o samoučících počítačích a přestože mne těšilo,
že se
mnou jeden takový spolupracuje, nevím proč, ale měl jsem z
toho trochu
strach.

                                 ***

Asi jsem u toho musel usnout, protože mne hlas počítače
probudil:

"Cíl na jedenácti hodinách. Byli jsme zaměření směrovým
radarem."

"Střílej! Na co sakra čekáš!" rázem jsem byl při plném vědomí.

"Cíl mimo dosah zbrojních systémů."

"Mimo dosah... Co je to zač?"

"Vrtulník třídy Warbird A15. Podle charakteristických markerů
ve zvuku
motoru jsme se s ním střetli před padesáti osmi hodinami a
dvaceti
minutami. Negativně."

"Jaká je pravděpodobnost útoku?"

"Neodhadnutelná - cíl se vzdaluje plnou rychlostí."

"Co to sakra znamená?!"

"Otázka synt..."

"Ruffus ví, že k němu jedeme, a teď ví, kdy přijedeme," řekl
Ten
druhý.

"Pravda," řekl jsem já. "Aspoň víme, že jedem správným
směrem."
Zaklepal jsem na pult před sebou: "Víš pořád, že máš střílet
na
všechny mechanické cíle bez vyzvání?"

Počítači chvilku trvalo, než si otázku přebral, ale nakonec
odpověděl:

"Ano."

"Proč se ho ptáš?" zeptal se Ten druhý.

"Jak někdo začne přemýšlet, začne zapomínat," řekl jsem a
promnul si
čelo. Z toho, jak mne před chvílí počítač vzbudil, mne
rozbolela
hlava. Zkontroloval jsem předpokládanou délku cesty (skoro osm
set
kilometrů vzdušnou čarou), odpásal se z křesla a šel si
lehnout. Mokré
šaty na šňůře páchly bahnem a jak se saladin houpal, hlasitě
plácaly
o skříňky proti palandě.

Usnul jsem jako dřevo a zdálo se mi o oživlých mrtvolách.

                                 ***

Druhý den krátce po obědě po nás nějaký vrtulník vypálil
raketu - byl
ale tak daleko, že jsem si málem stačil uvařit čaj, než k nám
dolétla -
počítač ji sestřelil vulcanem na sedmdesát metrů.

Od té doby stále jedeme v okraji radarového kuželu.

"Ti si troufají, mít puštěné radary takovou dobu," řekl Ten
druhý.

"Z toho plyne, že okolí bylo vyčištěno od protileteckých
pastí."

"Z toho plyne, že by tu po dlouhé době mohli být i Cizinci,"
řekl Ten
druhý.

Od té chvíle jsem radši co nejvíc času trávil v řidičském
křesle. Ale
mimo vrtulníků, střídajících se v radarovém sledování, se nic
zvláštního nestalo.

                                 ***

Už dávno jsme vyjeli z džungle a cesta strmě stoupala do hor.
Nízké
mraky zůstaly za námi jako šedá poklička nad pralesem, a po
týdnech
zas bylo vidět slunce a za saladinem se prášilo. Suché
nerovnosti jsou
mnohem tvrdší než rozbahněné.

Dojeli jsme na náhorní plošinu a všude rostla nažloutlá, přes
metr
a půl vysoká tráva a monotónně šustila. Podle směru, odkud
přilétaly
vrtulníky, jsem už dva dny dost přesně tušil, kde je Ruffusovo
sídlo -
připadalo mi, že nad nás warbirdy posílá jen kvůli tomu,
abychom ho,
když už jsme se dostali tak daleko, neminuli.

Zrovna jsem jedl bramboráky z ovesných vloček s trochu
plesnivou,
osolenou marmeládou, když se ve sluchátkách, která si už
nesundávám
ani na spaní, ozvalo divné zapraskání.

"Co to je?!" vyskočil jsem od stolu a hnal se ke křeslu.

"Bylo navázáno vnější rádiové spojení. Přijmete hovor?"

"Ne. Ano! Kdo sakra...!" úplně mne to vyvedlo z míry - vnější
hovor!

"Příteli? Vy v tom nezničitelném přístroji, slyšíte mě?" Byl
to hlas
generála Ruffuse. Z přihrádky s nenávistí prošlehl rudý
plamen.

"Ano, příteli, slyšíme tě."

"Slyšíme?" Ruffus hlasitě a posměšně zafuněl. "Snad si
nemyslíte, že
nevím, že jste sám."

"A víš to? Náfuko?"

"Neškodilo by trochu úcty!" Ruffusův hlas práskl jako bič. Pak
se asi
silou vůle ovládl, protože promluvil zase klidně: "Ale proč
vám
volám...," odmlčel se: "Podle toho, jak jste se zachoval k
mému... hm,
řekněme uvítacímu výboru ve starém táboře, nejedete zrovna na
přátelskou návštěvu. Ale přesto vám chci dát šanci. Šanci
přežít. - Mám
totiž eminentní zájem prozkoumat vaše vozidlo. Kdybyste mi to
umožnil,
zapomněl bych, že jste mi zničil tolik vrtulníků a zabil tolik
blízkých spolupracovníků," Ruffus se odmlčel. "A přiznávám,
nezajímá
mne jen vaše vozidlo. Hodil by se mi i člověk vašich kvalit."

"Komu `by se mi` hodil?" řekl jsem. Neprozradím mu, že ho
znám. Časem
by to mohla být má výhoda.

"Aha, vy mě neznáte. Jsem generál Ruffus. V téhle chvíli
jediný vládce
Afriky a vbrzku vládce celé Země. Nabízím vám - v rámci
subordinace,
ale zároveň i v rámci poněkud omezených kvalitních lidských
zdrojů -
příslušně vysoké postavení v uspořádání budoucího světa...
Jaké je
vaše jméno?"

"Jsem tvoje smrt!" vykřikl Ten druhý, než jsem ho stačil
zadržet.
Přerušil jsem spojení.

"Vole," řekl jsem Tomu druhému, "co ty proti němu můžeš mít? A
byla by
to od nás docela dobrá léčka, souhlasit."

"Jak bys vylezl ze saladinu, zabil by tě. Natolik ho znám."

"Vysílání pokračuje," řekl počítač.

"Jenom to zaznamenej, nechci s ním mluvit," řekl jsem.

Saladin se kolébal dál a rostlinstvo kolem houstlo, ale
džungle to
nebyla - spíš něco jako řídké lesy ve Středomoří.

                                 ***

Večer jsem si nechal přehrát, co mi Ruffus ještě vzkázal.
Vyplynulo
z toho, že odvykl, aby mu někdo odmlouval. Ta poslední
poznámka Toho
druhého ho dost rozčílila.

"Nakonec jsi to zas tak špatně neřekl," usmál jsem se.

                                 ***

V noci na nás podnikly nálet tři vrtulníky - použily
samonaváděcí
bomby. Naštěstí jsem spal v křesle a připoutaný. Tak se mimo
jednoho
sestřeleného vrtulníku nic zvláštního nestalo.

                                 ***

Ráno bylo jako na pohlednici. Modré nebe, před námi nedohledná
modrá
hladina Viktoriina jezera, kolem hustá, šťavnatá, nizoučká
tráva
a řídce rostoucí stromy s korunami jako deštníky. K místu,
odkud
startovaly vrtulníky a vysílal Ruffus, to podle počítače bylo
necelých
dvanáct kilometrů.

Počítač projel malým údolíčkem, kde jsem vážně přemýšlel, že
vystoupím
a nasnídám se v trávě, a když jsme vyjeli na oblý hřbet
protějšího
kopce, řekl:

"Cíl na vizuální kontakt."

A opravdu. Před námi se tyčila kuželová hora obklopená
odlesněným
údolím, zezadu krytá jezerem. Na vrcholu hory bylo něco jako
nízký
betonový hrad - vypadalo to trochu jako pevnost zlého čaroděje
z kresleného filmu; i věžičky to mělo.

U paty hory v pravidelných rozestupech stály stroje, na tu
dálku
titěrné, viditelné jen díky průzračnému vzduchu. Strašně moc
strojů.

"Rádiová relace na..."

"Pusť mi to."

"...slyšíte mne, příteli?" Hlas generála Ruffuse přetékal
dobrou
náladou.

"Jo," přihnul jsem si mikrofon ke rtům.

"Nevydáte-li mi svůj stroj, také dobře. Kdybyste věděl, jak já
už
dlouho nezažil pořádnou tankovou bitvu... Doufám, že budete
zdatný
nepřítel. propos, nechcete se vsadit, jak daleko se dostanete?
Tady
nahoře si sázky stojí, že se probojujete do půl cesty k hoře.
A dokonce je tu jeden bláznivý optimista..." ve sluchátkách se
ozval
smích několika lidí, "...jeden bláznivý optimista, který si
vsadil, že
dojedete až k patě hory. Co vy na to?"

"Vykliďte mi parkoviště tam nahoře v té betonové šaškárně. A
dejte mi
stranou nějaké čisté povlaky. Ať mi je neumaže vaše krev."

"Musím vás upozornit, příteli, že nejste zrovna vtipný brach."

"To taky nebyl žádný vtip, příteli," přerušil jsem spojení.

Počítač z toho smíchu dokázal rozluštit, že s Ruffusem se v té
chvíli
smálo pět dalších lidí - čtyři muži a jedna žena. Když mi
začal
odhadovat jejich věk, zarazil jsem ho. Přes silná předchozí
slova mi
po čele tekl pot a ježila se mi kůže na hlavě. Těch strojů u
paty hory
bylo opravdu až dost.

"Hezký den na bitvu," řekl počítač.

"Hezký den na smrt," řekl Ten druhý.

"Díky, chlapci," řekl jsem já.

                                 ***

"Nechceš vycouvat?" zeptal se Ten druhý. "Ještě by to šlo."

"Vycouveme zpátky za kopec a připravíme se," řekl jsem.

"Myslel jsem vycouvat úplně - zmizet do dálek, kde obzor se v
parách
rozplývá."

"Pěkně řečeno. Ale to už by nás asi nenechali."

                                 ***

"Tuhle bitvu neskousneš v papučích... v papuči?" zeptal se Ten
druhý,
když jsem se soukal do svého bojového oblečení. Všechno už
bylo suché,
ale ztvrdlé na prkno. S praskáním jsem rozhýbal rukávy bundy a
oblékl
si rukavice a vestu.

"Možná by sis měl na obličej namalovat černé pruhy,"
zachechtal se Ten
druhý, "viděl jsem to v nějakém filmu. Když už doufáš, že se
dostaneš
až tam nahoru."

Podíval jsem se do zrcadla.

"To není špatný nápad. Ale ne pruhy. Musím je něčím překvapit,
a když
jsem na to sám... Překvapit nebo vyděsit." Našel jsem paletu
lihových
fixů po Jonášovi a pracně si na zjizvený obličej namaloval
bílozelenou
příšeru. Žluté oko se v tom vyjímalo obzvlášť odpudivě.

"Myslím, že nejsi normální," řekl konverzačním tónem Ten
druhý.

"Tak ty myslíš."

S pomocí malého zrcátka za hlavou jsem si na holý týl
nakreslil druhý
pár očí - nevím kde, ale někde jsem četl, že se toho útočník
ze zadu
může leknout.

"Teď nastane tradiční utahování přezek a ověšování zbraněmi,"
řekl Ten
druhý.

"Jo."

K levému boku věrný aitor, do pouzdra na pravém předposlední
walther,
k pravému stehnu sponu s malým německým samopalem Heckler-Koch
6.35
s šedesátiranným zásobníkem.

"Ty si opravdu myslíš, že se tam dostaneš!"

"O tom nepochybuj."

"Cíle jedna až čtyři vzlétly," řekl počítač. Že Ruffus má už
jen čtyři
warbirdy, vím dávno. I když to slůvko jen...

Pečlivě naolejovaná brokovnice se v držáku na stěně matně a
výhružně
leskla. "S tím bych souhlasil," řekl Ten druhý, "posledně se
osvědčila."

Sundal jsem zbraň a potěžkal ji. Na krátkou vzdálenost je
opravdu
účinná, ale nabíjet z kapes je zdlouhavé a nepraktické.

"Moment," něco mne napadlo, "kam jsem to jen...!" začal jsem
přehrabovat úzké skříňky. V druhé, v krabici u dna, jsem našel
dva
kožené pásy na brokové náboje. Do jednoho jsem zastrkal JEMNÝ
BROK, do
druhého HRUBÝ. Pásy jsem si dal křížem přes ramena. Ten přes
pravé
jsem ještě sundal a připevnil na něj závěs - pušku tak budu
moci nést
na zádech, když budu obě ruce potřebovat volné. Nakonec pár
granátů
k opasku.

"Ještě si vem něco," povzbudil mne Ten druhý, "pak všichni
umřou
úlekem, až vypadneš z průvlaku, zařinčíš a už se nezdvihneš."

"Ha, ha," řekl jsem, trhl závěrem brokovnice a zasunul desátý
náboj.

"Aktivita pozemních strojů. Spalovací motory. Není možné určit
počet,"
řekl počítač. Položil jsem brokovnici na palandu a zajistil ji
gumovými popruhy, původně určenými, aby polštář držel kde má.
Bude tak
pěkně po ruce. Snažil jsem se myslet na hlouposti, abych
nemusel
myslel na smrt.

                                 ***

"To se uvidí, kdo je lepší na tankové bitvy, Ruffusi," vklouzl
jsem do
křesla a pečlivě si přitáhl pásy. Včera jsem ty potrhané
nahradil
zánovními z Jonášova křesla.

"Všichni připraveni?"

"Ano," ozvalo se dvakrát.

"Víš, čím jediným můžeme zvítězit?"

"Rychlostí," řekl Ten druhý.

"Tebe se neptám."

"Rychlostí," řekl počítač.

"Tak jdeme na to," zařadil jsem `Vpřed`.

                                 ***

Věděl jsem, že bude lepší, když bude celou dobu řídit počítač
- já
takové reflexy zdaleka nemám a ovládat poničený saladin bylo
spíš pro
kouzelníka než pro člověka.

"Cíl je proniknout do objektu na kuželové hoře," zopakoval
jsem pro
jistotu.

"Cíl potvrzen," zopakoval počítač.

Zatím jsme pomaličku, po vlastních, v trávě vytlačených
stopách,
vyjížděli zpátky na oblý hřeben, za kterým se rozevře pohled
na údolí
pod horou. Stíny větví deštníkovitých stromů se v ostrém
slunci měnily
na stíny kostlivých rukou.

"Nějak tě přešel humor," řekl jsem Tomu druhému.

Vzápětí mne přešel také.

To jsme dojeli na hřeben.

Od strojů v údolí stoupaly obláčky modrobílého dýmu a jely
proti nám
ve třech za sebou jdoucích rojnicích. Byly to převážně tanky
ozbrojené
dlouhými děly a bylo jich moc. Dal jsem si mezi zuby kus
gumové
hadice.

Pak počítač bez varování zrychlil.

                                 ***

Letěli jsme ze svahu, turbíny kvílely a na servisním monitoru
vedle
číslice udávající rychlost svítilo slovo FORSÁŽ. Takovou
rychlostí
bychom měli pět kilometrů k patě hory překonat za dvě minuty.

Číslice i slovo byly zřetelné, jen když jsme za táhlými
nerovnostmi
v nízké trávě opravdu letěli - to byly jediné "klidné"
okamžiky. Jinak
mi příšerné vibrace a otřesy trhaly hlavou, až jsem se bál, že
mi
povolí vaz. Nemít břicho stažené širokým opaskem a
neprůstřelnou
vestou, utrpěl bych vnitřní zranění. Špatně připevněný nůž mi
občas
práskl do stehna jako rána karabáčem.

Roztřesený obraz warbirdu se mihl těsně nad zemí, plivl dvě
rakety
a prudkou zatáčkou zmizel z monitoru.

Hlína před saladinem vybuchla a už vybuchovat nepřestala.

V klidných fázích (při letech, které byly místy až
padesátimetrové,
naštěstí velmi nízko nad zemí), bylo vidět, že tanky pálí ze
všech
hlavní a výmetnic.

"Vňňňňáááu!" švihlo něco do pancíře. Ve vzduchu tančily sloupy
kouře
a rozžhavené půdy a saladin mezi tím kličkoval jako šílený
slalomář.

Okamžik před tím, než jsme dosáhli dna údolí, jsme "prolomili"
první
řadu Ruffusových strojů. - Tedy prolomili: počítač si vybral
střed
jedné asi třicetimetrové mezery.

Pak byl terén chvíli rovný.

                                 ***

Pak jsme najeli na travnatý hrbol, který nás vystřelil do
nebe.

                                 ***

"Jáááááá!!!" řval jsem, aniž bych pustil hadici ze zubů.

V té chvíli na nás zaútočily dva warbirdy.

Oba zepředu, jeden za druhým, jako šedé, plameny chrlící
přízraky.
Piloti ale nepočítali s tím, že v okamžiku jejich útoku
vzlétneme také -
ten skok nás vymrštil skoro na jejich výšku. Letová hladina
dvacet
metrů.

Piloti warbirdů zareagovat nestačili.

Já jsem stačil tak akorát mrknout.

Počítači stačily dva průpalné granáty.

Pak jsme letěli v oblacích hořícího kerosinu a řev a kvílení
trosek
rozrážejících vzduch mne ohlušovaly i přes omezovač zvuků.

Pak jsme dopadli. Celé to netrvalo ani čtyři vteřiny.

Dopad byl standardně příšerný. Zatmělo se mi před očima,
polovina
překousnuté, slinami kluzké hadice se připleskla na monitor,
kolem
radlice explodoval vír hlíny, opěrka za hlavou povolila, znovu
jsme
vylétli do vzduchu, znovu... Napotřetí kola zůstala na zemi.
Turbíny
přetíženě ječely.

První, co jsem mezi rudými a žlutými kruhy spatřil, byl divoce
kmitající obraz tanku, na který jsme se neztenčenou rychlostí
řítili.
Počítač přibrzdil pravá kola, saladin se nebezpečně zapotácel,
a tank
se mihl snad o milimetr vlevo. Pak začalo stoupání.

Počítač nijak nezpomalil - akorát skoky byly trochu kratší.

"To nebylo špatné, s těmi vrtulníky," pronikl neutuchajícím
randálem
Ruffusův hlas (sluchátka jsou vymyšlená, aby při otřesech
nespadla),
"ale myslím, že to byla spíš náhoda... A hlavně myslím, že teď
přijde
malé taktické překvapení."

"Kurva!" Už chvíli ve mně narůstal ošklivý pocit, že řadami
Ruffusových tanků pronikáme nějak moc snadno.

To taktické překvapení se na nás vyřítilo zprava, zpoza úbočí
hory -
těsně nad povrchem. Vypadalo jako množství pontonů na stavbu
provizorních mostů, bylo zatraceně rychlé a nemělo kola.

"Přátelé zdaleka mi po dlouhém naléhání vyhověli a přestavěli
pár
svých nepřekonatelných vozidel pro lidskou obsluhu." I přes
to, že
jsem v té chvíli rozuměl sotva každému druhému slovu,
samolibost
a vítězoslávu jsem z Ruffusova hlasu slyšel přímo odkapávat.

Na saladin se řítily cizinecké pancéřáky natřené maskovacími
zelenohnědými fleky. A bylo jich hodně.

"A nemyslete si, příteli, že v nich jsou zabudované ty v
místních
podmínkách ne zcela účinné... řekněme bleskomety. Tady na Zemi
kupodivu funguje něco, co ne zcela fungovalo tam daleko u mých
přátel -
naštěstí je po jistých nepříjemných zkušenostech napadlo
vyzkoušet
tyto zbraně i u nás. Velmi ničivá záležitost - volně přeloženo
by se
tomu dalo říkat `vrhače diskrétních potenciálů`."

Moc kecáš! chtěl jsem říct, ale přes zbytek hadice to nešlo.

To už jsem ty diskrétní potenciály viděl: nebo spíš co dokáží
- první
dávka jednoho z pancéřáků zasáhla tank, který se na okamžik
dostal
mezi něj a saladin. Utržená věž tanku bacila do hrany radlice
a saladin nekonečnou chvíli balancoval na předních kolech.

"Jen tak dál, Ruffusi!" zařval jsem do mikrofonu a nedbal na
to, že mi
hadice vylétla z pusy a že jsem si na další nerovnosti
prokousl jazyk.

V té chvíli z druhé strany hory zaútočil druhý proud pancéřáků
a sevřel nás do kleští.

                                 ***

Diskrétní potenciály byly najednou všude - uhnuli jsme jen
díky reakci
počítače. Nevím, jak to udělal (po tom manévru jsem byl
okamžik
v bezvědomí), ale najednou jsme se řítili opačným směrem.

Tam, bohužel, byly všechny ty tanky, co jsme mezi nimi tak
snadno
projeli. Ty, co se ještě nestihly otočit, se právě otáčely.
Vypadaly
jako ocelová hradba.

Počítač bezradně zpomalil a v příštím okamžiku do pancíře
švihly snad
tři granáty z těžkých tankových kanónů. Vzápětí po zádi
přejela dávka
diskrétních potenciálů. Ucítil jsem intenzivní zápach
spáleniny.

                                 ***

Počítač začal jezdit v kruhu.

Být v obklíčení má jednu jedinou výhodu - nepřátelé, pokud vás
nezasáhnou, pálí do vlastních řad.

"Příteli, vzdejte to. Stačí říci, a je z vás škvarek," do
Ruffusova
hlasu zaprskaly poruchy, "...opravdu nejde o vaši smrt, hodil
byste se
mi, i to vaše vozidlo. Vzdejte to, zachraňte se."

"Zkus to radši s tím škvarkem," řekl jsem.

                                 ***

Nepravidelný kruh tanků a pancéřáků se sice svíral, ale žádný
nestřílel. Počítač na okamžik přibrzdil, aby mohl mířit, a
vypálil
jednomu tanku průbojný granát pod věž. Bohužel, s krátkou
hlavní
střela neměla dostatečnou energii prorazit dovnitř - zbyla po
ní jen
kouřící jizva. A aby nám některý ze strojů nastavil
zranitelnější
místa, na to byli řidiči příliš dobře vycvičeni.

Pancéřáky se na nás začaly tisknout; jsou obratnější než
tanky, takže
počítač znovu vyrazil na kruhovou jízdu. Od kol létala hlína
a rozemletá tráva, a odstředivá síla mi mačkala opěrku sedadla
do
boku.

"Nechte toho, prosím," řekl Ruffus.

"Budeš mě muset usmažit, protože dobrovolně ti nedám nic."

"Hrdinská slova před hrdinskou smrtí," zašeptal Ten druhý,
"třeba by
tě opravdu nechal žít." Ruffus ho přes rachot panující v
saladinu
naštěstí nemohl slyšet.

"Nechte toho! Rozkazuji to!" zařval najednou Ruffus. Trpělivý
otcovský
tón mu došel.

"Jsi nějak nervózní, na to, že tady jen tak kroužím," řekl
jsem.

"Útok," řekl nevzrušený hlas počítače.

"Jak chceš proboha úto...!" zmlkl jsem, a nejen proto, že jsem
si
znovu prokousl jazyk.

Svět se otřásl, vybuchl a zmizel v pekle.

                                 ***

"Co se to kurva děje?!" přistihl jsem se, jak ječím. Z vírů
plamenů
a černého dýmu, které najednou byly všude, vylétl rotující
pancéřák
s obrovským otvorem v boku, rozlomil se a vybuchl. Přetržený
tankový
pás švihl do saladinu a zohýbaná dělová věž prosvištěla kolem
jako
meteor a stříkala z ní krev.

Počítač otočil na místě a vyrazil zpátky do kopce.

Zatínal jsem zuby, co to jen šlo, ale stejně se mi z nich
kousky
odlamovaly. Na pravém monitoru jsem i přes šílené vibrace
viděl, jak
z výhně za námi, rozviřované dalšími a dalšími explozemi,
šlehají bílé
pruhy diskrétních potenciálů - kupodivu ne na nás, ale někam
skrz
mraky dýmu; někam hodně do leva. Místa, odkud ty potenciály
tryskaly,
se vzápětí s železnou pravidelností stávala epicentry dalších
a dalších výbuchů. Útržky pancířů přeorávaly zem, dým a prach
zakryly
slunce a nebe získalo apokalypticky temnou barvu.

Byl jsem tak otřesený a šokovaný, že jsem se nezmohl na víc,
než na to
zatínání zubů. Sluchátka něco křičela Ruffusovým hlasem a
zpoza úbočí
hory se vyhouply další pancéřáky - proti té předchozí
zdrcující mase
jich bylo jen pár, a jejich diskrétní potenciály bičovaly
peklo za
zádí saladinu. Nás si nikdo nevšímal a počítač se hnal do
stále
strmějšího kopce stále naplno.

Z plamenů a dýmů švihlo něco žhavého, ve vzduchu se objevila
kouřová
stopa, a jeden z nových pancéřáků se roztrhl jako granát. Vzal
sebou
dva další.

                                 ***

Nás jako by se boj pořád netýkal a betonová stavba na vrcholu
hory
rostla.

"Co se to děje?!" křikl jsem při jednom skoku. Než mi počítač
stačil odpovědět, prudké brzdění mne vrhlo do pásů a zase
jednou jsem
slyšel, jak mi vržou kosti. V travnaté louce pod pevností se
otevřely
tři poklopy a vyjely z nich tři pancéřáky snad čtyřikrát větší
než ty,
co znám. A i ty už jsou dost velké.

"Jestli ty trubky jsou vrhače potenciálů, tak potěš!" zašeptal
Ten
druhý.

Byly.

V tom samém okamžiku, co spustily vrhače na obrovských
strojích,
spustily i vrhače v pevnosti. Monitory jako by mi explodovaly
do očí.

                                 ***

Když jsem se rozkoukal, pádili jsme zpátky z kopce a počítač
kličkoval
doslova šíleně - ty obrovské pancéřáky v patách.

Byly mnohem rychlejší než my a mohly střílet za jízdy. A
zatraceně
přesně.

"Rozloučíme se!" přeřval všepohlcující randál Ten druhý. Po
pancíři
přejela dávka diskrétních potenciálů a stroj se zapotácel.
Spálenina
byla cítit až nehezky.

"Třeba se stihnem schovat v tom kouři dole!" zařval jsem já.

"To je jako by ses chtěl schovat do mlýnku na maso!"

                                 ***

Pak už jsme obrovského mračna prachu a kouře téměř dosáhli -
blýskaly
z něj stále nové a nové výbuchy. Počítač ostře zatočil,
vyhnuli jsme
se dýmající hromadě železa, kola zabubnovala po rozdrcených
kusech
tankového podvozku, a už jsem si myslel, že se nám to opravdu
povede.

V té chvíli se z kotoučů dýmu vynořila ocelová, do ruda
rozžhavená
obluda.

                                 ***

Stihl jsem jenom zavřít oči.

                                 ***

Protože se v sekundě, kterou jsem považoval za poslední, nic
nestalo
(žil jsem dál!), znovu jsem oči otevřel.

Počítač právě začal s jednou ze svých nejzběsilejších zatáček.
Hlava
mi narazila do opěrky, prokousl jsem si ret a místo rozžhavené
obludy
se na nás najednou řítil jeden z těch obrovských pancéřáků.

"Co to...!" zaječel jsem a v té chvíli se mezi nás a útočící
pancéřák
vklínila ta obluda. Byla snad dvakrát větší než on.

Je jen jediná věc na světě, která je tak velká.

Je jen jediná věc na světě, která dokáže rozpoutat takovéhle
peklo. Svého
času dokonce zastavila i saladin.

"Drobek!" zařvali jsme s Tím druhým současně.

                                 ***

Pancéřák narazil do Drobka a gigantický tank zmizel ve víru
plamenů
a létajícího kovu. Tlaková vlna vykopla příď saladinu do nebe.

Když se dým rozplynul, pancéřák byl pryč a Drobek vyjížděl z
kráteru.
Nechápal jsem, kde se tady automatický tank bere, ale jen
málokdy jsem
něco nechápal tak rád.

Od přední věže Drobka vyšlehl plamen a raketa rozsekla bok
druhého
útočícího pancéřáku. Pancéřák se odpařil v bílém záblesku.

Saladin najednou stál snad o třicet metrů jinde a zjistil
jsem, že
mimo vysokého pískání nic neslyším. V té chvíli se všechno
znovu
otřáslo, hlava mi udeřila do opěrky a rozplývající se
žlutočervené
efekty v očích mi zase zhoustly - asi deset metrů za námi se z
kotoučů
dýmu vynořil tank a z hlavně mu vyšlehl plamen. Náraz druhého
granátu
se od prvního nijak nelišil - jen barevná kolečka v očích mi
zhvězdičkovatěla. Saladin zabral, třetí granát nás minul, a
tank zmizel
v kouři - opět jsme se hnali do toho kopce.

Drobek se mihl v závojích dýmu napravo. To, že je rozžhavený
do ruda,
se mi předtím nezdálo; višňový žár jeho pancíře zatím přešel
do
bílorudého - zezadu do něj šlehaly diskrétní potenciály ze
dvou míst
ukrytých v kouři a zepředu se mu ten poslední velký pancéřák
pokoušel
upálit věž s raketomety. Potenciály z velkého stroje byly
mnohem větší -
vypadaly jako šňůry nesnesitelně zářících fotbalových míčů.

Drobek bílé smršti zepředu nastavil radlici, zezadu neměl co.
To už
můj počítač stál na brzdách a saladin se otřásal, jak mauser
pálil do
dýmu, odkud Drobka šlehaly pruhy menších potenciálů. Dosáhl
jen toho,
že z kouře vytryskla další potenciálová smršť a saladin se
musel začít
ze všech sil smýkat, aby jí unikl.

Když jsme projížděli kolem Drobka, zahlédl jsem, jak z
obrovské
radlice stříká roztavený kov. V té chvíli od pásů stroje
vylétly kusy
hlíny, megatank se málem postavil na zadní a plnou rychlostí
skočil
proti obrovskému pancéřáku. Pochopil jsem, že poslední raketa
byla
vůbec poslední, a pochopil jsem, že stroj, jehož pancíř svítí
jako
tavenina ve vysoké peci, je téměř mrtvý. Byl to poslední útok.

Divná věc, v té chvíli jsem na tu horu železa myslel jako na
přítele.

Vzápětí jsem pochopil ještě něco. Po páteři mi švihla mrazivá
metla.

"Pryč," řekl jsem a přestože jsem se neslyšel, cítil jsem, jak
se mi
třese hlas. Původně jsem to slůvko chtěl zařvat, ale nešlo to.

Počítač naštěstí pochopil všechno, co jsem tím myslel: Zelené
slovo
FORSÁŽ na popraskané obrazovce levého monitoru se rozsvítilo
červeně
a začalo blikat. Akcelerace mne zarazila do sedačky.

Drobek je se svým reaktorem pojízdná jaderná puma. A jeho
konstruktéři
nikdy nemohli počítat s tím, že stroj narazí na mimozemskou
zbraň,
které se říká vrhač diskrétních potenciálů.

                                 ***

Drobek vybuchl v okamžiku, kdy jsme dlouhým skokem přelétali
šikmý
horizont. Před tím jsem nic moc nevnímal, protože otřesy v
saladinu
byly prostě nepopsatelné. Viděl jsem jen proudy diskrétních
potenciálů
šlehajících z dýmu dole, z pevnosti, z velkého pancéřáku... Z
Drobka
stříkala ocel a radlice připomínala doběla rozžhavené řešeto.

                                 ***

Být u jaderného výbuchu na dvě stě metrů znamená jistou smrt.
Pokud
nejste zakopáni hluboko v zemi nebo nejste zalezlí v pevnosti,
která
je proti jaderným výbuchům vymyšlená. Anebo nesedíte v
saladinu TSR.

Svět se změnil ve světlo.

                                 ***

Saladin naštěstí dopadl za obzor, takže se tlaková vlna
prohnala nad
námi. Vír, který způsobila, ale stačil, aby se překulil jednou
dokola;
bohudík skončil opět na kolech.

                                 ***

Tráva všude kolem zmizela a vzduch byl neprůhledný tunami
vířícího
popele. Z šedé země, co jsem na monitoru viděl, stoupal šedý
dým -
jako večerní mlha nad blaty. Monitory několikrát zamrkaly,
zhasly
a opět se rozsvítily. Po řídícím pultu se převalilo několik
vln rudé
barvy, ale kontrolky se rychle vrátily k "normálu". Po
obrazovce
servisního monitoru se rozběhla řada čísel - ani mne tak
nezajímala
vnější radiace, ani pancířem odstíněná dávka pronikavého
záření, ani
pravděpodobný počet tun ekvivalentu TNT, jako to, že ty věty
běhají -
to znamená, že počítač přežil.

"Budeš asi jediná funkční elektronická kisna široko daleko,
co?" řekl
jsem a v uších mi praskalo a slyšel se jako ze sudu.

"Otázka syntakt..."

"Budeš asi jediný živý člověk široko daleko, co?" řekl Ten
druhý.

Bratři v tancích a pancéřácích, co přežili Drobkův útok, jeho
smrt
přežít nemohli. Za horizontem se k nebi vzpínal obrovský sloup
dýmu
a prachu a jak se vysoko nahoře jaderný hřib rozbaloval,
stmívalo se.
Z nebe pršelo rozžhavené kamení a beztvaré kusy kovu.

"Pokračujeme," řekl jsem a počítač zatočil a znovu vyrazil
proti
kopci. Saladin se při jízdě otřásal jako v posledním tažení -
kola na
čerstvě poničených osách kmitala a poskakovala.

                                 ***

Pevnost se blížila mnohem pomaleji než při předchozích útocích
(dá-li
se to tak nazvat) - saladin byl schopen maximálně
padesátikilometrové
rychlosti - a stejně hrozilo, že kola upadnou. Naštěstí po nás
nikdo
nestřílel.

"Jak se sem dostal Drobek? A zrovna v ten nejvhodnější
okamžik?"
konečně byl čas se zeptat.

"Útok byl koordinován," odpověděl počítač.

"Kým proboha?!"

"Autonomní takticko-strategický systém převzal rámcové rozkazy
před..."

"Kdo že převzal rozkazy?! Jaké rozkazy!? Od koho rozkazy?!"

"Autonomní takticko-strategický systém je software vyvinuté
pro
automatické koordinování bojových operací. Rámcové rozkazy
byly
předány oprávněnou obsluhou kódovanou jako MAXMILIAN před..."

"Jaké rámcové rozkazy?! Jak to, že o tom takticko-straticko...
o tom
zatraceným systému slyším poprvé?!" Byl jsem trochu rozčilený.

"Otázka synt..."

"Podej informace o takticko-strategickém systému!"

"Strana 2012 Průvodce ovládáním a základním technickým
popisem, data
přístupná jen oprávněným osobám," řekl počítač a po obrazovce
servisního monitoru se rozběhly první věty. Četl jsem s
opravdovým
zájmem. Některé z mých řečí mohly být opravdu považovány za
rámcové
rozkazy - obzvlášť hovory s Tím druhým.

"Jak byla s Drobkem udržována komunikace?"

"Kódované mikrosekundové pulsy," odpověděl počítač.

"Kvůli tomu nás našly warbirdy!" praštil jsem pěstí do opěrky.

"Klid," řekl Ten druhý.

"Riziko bylo propočítáno a označeno jako minimální," řekl
počítač.

"Minimální! Vždyť mne málem zabili!"

"Uklidni se," zopakoval Ten druhý, "blíží se čerstvé
problémy."

                                 ***

Pevnost už zabírala celý hlavní monitor - počítač se k ní
blížil ze
strany sežehnuté jaderným výbuchem. Spousta věžiček zmizela,
ze
spousty zbyly pahýly - pevnost teď vypadala nejspíš jako
připálený
placatý dort. Přesto z úzkých střílen zakrytých lamelovými
pancíři
vyjely hlavně malorážných automatických děl a kolem saladinu
začaly
vybuchovat granáty. Byly velmi nepřesné.

"Ještě že nestřílejí těmi potenciály," otřásl jsem se.

"Ty jim asi zničil přítel jaderný Drobek; stejně jako naši
vysílačku -
už dlouho jsem neslyšel Ruffusovy povzbudivé poznámky," řekl
Ten
druhý. Mrkl jsem na pult: "Přišli jsme i o radar."
Elektromagnetický
puls přenesený anténami nemohly přístroje přežít.

A pak jsme dojeli k pancéřovým vratům pevnosti. Stavba asi
dřív
sloužila jako "obytný dům" nějakému mocipánovi; odhadl jsem to
z toho,
že veřeje vrat byly ozdobeny autogenově-listnatě-uměleckými
motivy.
Teď intenzivně natavenými.

Jaderný výbuch intenzivně natavil a prohnul dovnitř celá
vrata.
Saladinu do nich stačilo dvakrát strčit a byli jsme uvnitř.

                                 ***

Uprostřed popelem zasněženého nádvoří, pod pahýlem vlajkového
stožáru,
leželo několik zuhelnatělých mrtvol. Lidské tělo se žárem
zmenší skoro
na polovinu a stažené svaly mu dají podivně groteskní tvar -
vypadá
trochu jako chrlič.

Počítač objel celé prostranství - na každé straně byly
průjezdy,
kterými se dala podél "hradeb" objet celá pevnost. Všechno, co
bylo
v okamžiku Drobkova konce nad úrovní vnější zdi, zmizelo - z
vrhačů
diskrétních potenciálů zbyly jen krápníky stříbřitého kovu
rozteklé
kolem pobořených střeleckých věží. Ty okrasné věžičky, kvůli
kterým mi
pevnost připomínala hrad z disneyovek, odlétly snad až do
jezera.

"Musíme se dostat dovnitř," řekl jsem, když jsme dojeli zpět k
pahýlu
stožáru.

"Nemusíme. Ty tam ale chceš," řekl Ten druhý.

"Nechci, musím," řekl jsem.

V betonové zdi pevnosti (která bez okras vypadala až
neuvěřitelně
bytelně a nedobytně), byla další vrata - na nich byly
autogenově-listnaté ozdoby neporušené.

Chtělo to osm průbojných granátů do stejného místa, než se
mauseru
povedlo prostřílet pouhopouhý vnější plášť. Musel bych mít
nábojů asi
tak tunu, kdybych chtěl dovnitř tímhle způsobem.

Pak jsem do vrat asi půl hodiny bušil radlicí. Najížděl jsem
do nich
stále rychleji a rychleji, dokud mne jeden z nárazů neomráčil.
S `dvířky` údery třísettunového stroje ani nehnuly. Zato z
radlice
zbyl jen takový zohýbaný kovový žmolek.

"Já se tam dostanu!" odpoutal jsem se z křesla a z pancéřované
schránky pod palandou vyndal pět termitových granátů. Padaly
mi po
zemi, jak se mi třásly ruce. Nevěděl jsem, jestli je to ze
vzteku,
nebo jak se můj organismus vzpamatovává z předchozích šoků.

Pověsil jsem si oranžové válečky na opasek vedle obranných,
tak
zvaných lidských granátů. Lidské se jim říká proto, že jsou
určeny na
zabíjení lidí. Z palandy jsem odpoutal brokovnici a ujistil
se, že
v kapse kalhot mám obdélníkový klíč od saladinu.

"Jdem na to," řekl jsem a cvakl knoflíkem.

Průchod se neotevřel, ani když jsem to několikrát zopakoval a
zkusil
i slovní rozkaz i ruční ovládání. Po čele mi najednou tekly
stružky
potu.

"Přece neumřu zaletovanej jako sardinka...!" nasazoval jsem si
sluchátka a vzpomínal, jak do zádě bušily diskrétní
potenciály, které
dokázaly tavit Drobka jako čokoládu.

"Před odchodem se obsluze doporučuje učinit opatření proti
jadernému
zamoření," řekl počítač, "do té doby je v rámci ochrany života
výsadek
zapovězen."

Chvíli jsem zdravou nohou kopal do jedné ze skříněk, ale
opravdu se mi
ulevilo.

"Fajn, protiatomový oblek by tu někde být měl...," vzpomínal
jsem, kam
jsem dal ten, co jsem v Německu používal proti mouchám.
Nenašel jsem
ho, ale ve skříňce s ošacením jsem objevil dva úplně nové. Než
jsem
se oblékl, píchl jsem si triádu rozšířenou o injekci A-13.
(A-třináctka je cosi proti následkům radiace; ve vojenském
kursu jsme
to jako tankisté probírali do zblbnutí, ačkoli právě nám by to
bylo
úplně na nic. Jak jsem si před slabou hodinkou ověřil.)

Než počítač povolil otevřít průchod, klimatizace natlakovala
kabinu,
aby radioaktivní popel nenavál dovnitř.

Přemýšlel jsem, jak to udělá, až půjdu zpátky.

To už jsem ale stál na tichém nádvoří. Na opuštění stroje mi
počítač
odpočítal dvě vteřiny, pak za mnou veřeje průvlaku zapadly
jako
gilotina.

Šedobílý popel pod nohama byl sametově měkký a každý sebemenší
pohyb
ho zvedal v malých obláčcích. Ze slunce byl vidět jen kalný,
nezdravý
kruh a vzduchem se snášel další a další popel; jako velké
sněhové
vločky. Ručička dozimetru na mém zápěstí byla hluboko v
červeném poli.

Trochu jsem to nedomyslel - chci-li termitové granáty, musím
si
rozepnout protiatomový oblek.

"Co se dá dělat," zašeptal jsem.

Vzal jsem tři, přepnul je na režim HOŘENÍ, odjistil a nastrkal
dírou
po zásazích mauseru do poškrábaných a očouzených vrat.
Vzpomínal jsem
přitom na jemnou a čistou práci s T-Klíčem.

Chvilku se nic nedělo, pak z veřejí začal stoupat dým, pak
stékat
listnatá výzdoba, pak dveře začaly zářit, stále víc a víc, až
svítily,
že se na ně nedalo koukat, pak se začaly boulit, ve zdi kolem
zárubní
se objevily puklinky, ze kterých vypadávaly kousky betonu, pak
se na
dveřích objevilo cosi jako břicho, nad ním trhlina, a pak
napůl
vypadly a napůl se vylily na nádvoří - zvířený prach mi zakryl
výhled.

Naštěstí jsem stál trochu bokem - tak smršť střel, kterou
vzápětí
otvor po vratech vychrlil, zasáhla jen saladin. Švihl jsem
sebou do
popele a odražené kulky hvízdaly všude kolem. Podle zvuku to
byly
minimálně dva velkorážné kulomety (pomalé hluboké rány)
a nespočitatelně ručních automatických zbraní (rychlá drnčivá
staccata).

Pak se z druhé strany ozvalo krátké jedovaté zavytí a mimo
hlubokých
ran jednoho velkorážného kulometu všechno ztichlo. Znovu to
zavytí,
a ztichl i poslední kulomet. Když jsem se zvedal, ještě jsem
zahlédl,
jak se dovírá poklop nad vulcanem.

Popel na celém nádvoří byl počmárán rýhami po odražených
střelách -
podle toho, že jsem cítil, jak mi táhne na krk, se nějaká
odrazila
i od mé neprůstřelné vesty - vůbec jsem si ale na žádný náraz
nebo
úder nevzpomínal.

Přeběhl jsem louži rychle chladnoucí taveniny. Tavenina
chladla tak
rychle, protože se na ni z široké chodby tlačila
kapalina podstatně chladnější. V hustých oblacích syčící páry
se nedalo poznat, z kolika
bratrů vulcan nadělal obvyklou řezanku. Podle toho, že krve
bylo nad
kotníky, jich asi pár bylo.

Protiatomový oblek měl záda na cáry (od neprůstřelné vesty se
odrazily
dokonce dva nebo tři malé projektily) a měl utavené podrážky.
Zjistil
jsem to, když jsem si ho sundal - a to jsem udělal hned v
chodbě,
protože sundávání obleku není nijak snadná operace a v chodbě
by mne
ještě ochránil saladin.

"Jak ti chutná radioaktivní vzdoušek?" trochu vyplašeně se
zeptal Ten
druhý, když jsem si stáhl kuklu.

"Ber to jako lázně. Jako plicní kůru," řekl jsem a měl co
dělat, abych
se nepozvracel ze zápachu uškvařené krve.

Lidské zbytky vrstvící se po podlaze nebyly skrz horkou mlhu
vidět -
jenom se mi namotávaly na nohy. Levou rukou jsem jel po zdi,
odjištěnou brokovnici v pravé. V zubech mi skřípal
radioaktivní popel
a viditelnost se každým krokem zlepšovala. Chodba končila
stěnou,
která byla posekaná zásahy po kulkách - všude se válela omítka
a kousky kovu - ze stěny trčely dvě roztržené hlavně. Vpravo i
vlevo
byly pancéřové dveře.

"Vpravo nebo vlevo?"

Radioaktivní popel mne dřel i v očích.

"Vpravo. Vlevo. To je jedno," řekl Ten druhý.

Ustoupil jsem a položil předposlední termitový granát ke
dveřím vlevo.
Přes své poznámky o lázních jsem chtěl být z kontaminovaného
prostředí
co nejrychleji pryč.

Ty dveře byly mnohem slabší než vstupní brána. Kupodivu i
podlaha byla
nějaká odfláknutá - betonovo-ocelová tavenina se propálila
někam dolů.
Překročil jsem žhnoucí otvor a ze zakrvácených bot se mi
zakouřilo.

Za bývalými dveřmi byl chladný klimatizovaný vzduch, výtah
a schodiště dolů - jako by to bylo postaveno podle stejného
vzoru
jako Základna u Mullhausenu.

"Výtahem bych nejezdil," zašeptal Ten druhý.

"Já taky ne," otočil jsem brokovnici, vykopl dveře a dvěma
ranami
přestřelil ocelové lano. Zřítilo se dolů jako nekonečný černý
had.

"Ničíš si ústupové cesty," zašeptal Ten druhý.

"Nebudu ustupovat," řekl jsem já. "A proč šeptáš?"

Cítil jsem se divně omámený, píchalo mne na plicích a mlha ze
spálené
krve mi potáhla vnitřek úst mědnatě chutnající vrstvičkou.

Schody byly přes celou šířku pokryté tmavočerveným běhounem
zajištěným
mosaznými tyčemi. Uprostřed byl barevný úzký koberec s
oblíbenými
listnatými motivy - i zábradlí vypadalo jako nekonečný
bronzový keř.

Pomalu jsem sestupoval, brokovnici před sebou. Levou nohou
jsem vždy
došlápl zlehka, pod protézou i přes koberce každý schod trochu
zaduněl.

                                 ***

První tři patra mi připadala tak snadná, že mne na čtvrtém
mezaninu
málem dostali - lépe dostaly, protože ve zdech byly dva
automatické
kulomety. Byly proti sobě, dovedně zamaskovány v ocelovém
křoví
obklopujícím něco jako středověké erby. V poslední chvíli mne
varoval
instinkt, který mi vždy naježí kůži na zátylku. Proudy střel
mne
minuly o pověstný fous.

Bylo to hloupé, ale kolem kulometů se nedalo projít ani
proplazit. Na
ten vzdálenější jsem vyplýtval dvacet patron s hrubými broky,
než
zmlkl. To už opadal erb, železné ozdoby i omítka z poloviny
stěny. Na
kulomet, který byl v bližší stěně, se nedalo zamířit, aby
broky vlétly
do hlavně. Proto jsem se musel vrátit až nahoru, kde byla
vedle
rozkopnutých dveří od výtahové šachty protipožární schránka -
vyndal
jsem z ní hasičkou sekeru na dlouhém topůrku. Sekera je
natřená na
červeno a na zadní straně má něco jako menší, velmi ostrý
krumpáč.

Hlaveň kulometu vydržela jen dvě rány - ohnula se, a při
pokusu
o výstřel se roztrhla.

Opřel jsem sekeru o zeď a pokračoval v sestupu. Když se
schodiště
zalomilo posedmé, objevila se velká místnost s nízkým stropem,
huňatým
kobercem a malým kulatým stolkem s leštěnou deskou a
zakřivenými
nohami; kolem pět křesel a pět pečlivě vycíděných měděných
stojanových
popelníků. Na stěnách viselo několik obrazů, neodmyslitelné
kovové
listí, erby, a proti schodišti byly velké dvoukřídlé dveře,
které
vypadaly jako dřevěné.

                                 ***

Záda těsně u zdi, došel jsem ke dveřím. Když jsem na ně
zaklepal
klouby prstů, kupodivu jsem zjistil, že jsou opravdu dřevěné.
Ukročil
jsem a od boku vypálil do středu velkého obrazu visícího
vlevo.
Zařinčelo sklo a z roztřepeného otvoru začala vytékat krev.
Přestal
jsem se tisknout ke stěně a dvěma ranami rozstřelil zámek
dveří.
Třísky se rozlétly do stran.

"Jde to všechno nějak moc snadno," řekl Ten druhý, když jsem
po druhé
ráně trhl závěrem.

"Těš se, Ruffu...!" kopl jsem nad díru po zámku a v uších mi
po
střílení hlasitě zvonilo.

Za dveřmi byla chodba. A v ní, v naprostém tichu, stáli
mrtváci. Jak
se mi tak najednou objevili před očima, vypadalo to, že jich
jsou
stovky a stovky. Ti první v sobě měli zasekány dlouhé třísky,
a ošklivé díry po brocích.

Ještě než se má noha vrátila na koberec,
masa mrtváků se dala do pohybu - všichni v jednom okamžiku.

Černošští mrtváci jsou strašidelnější než bělošští - dlouhé
kudrnaté
vlasy jim dělají obrovské hlavy a mají šedočernou kůži.

                                 ***

Jak jsem uskočil, zamotaly se mi nohy - naštěstí jsem neupadl.
To už
má levá ruka pumpovala závěrem brokovnice a proudy broků se
napřely
proti pružinovitě kráčejícím nestvůrám.

Měl jsem bohužel nabito jen pět ran - vzduch se přesto naplnil
kusy
tkání, hořícími vlasy a výtrysky černé krve. Když jsem
poslední ranou
zasáhl jednoho z mrtváků do pupku, hlavou mi kmitla věta,
kterou kdysi
dávno strýc Damián popisoval dědovi, jak byl kdosi nešťastnou
náhodou
na střeleckých závodech zblízka zasažen brokovnicí do břicha:

`Střeva byla všude po stromech,` řekl tehdy strýc Damián.

`Nechte toho, před tím klukem!` zakřikla je babička.

V místnosti samozřejmě stromy nebyly, ale byl tady strop a na
zdech ty
listnaté ozdoby.

Když jsem vypálil poslední ránu, nevěděl jsem, že byla
poslední. Trhl
jsem závěrem, namířil... a po cvaknutí úderníku se mi ruce
nejbližšího
mrtváka zaryly do ramen. S protézou se pozadu chodí strašně
špatně.
Zespodu jsem mu vrazil hlaveň brokovnice pod bradu - viděl
jsem, jak
mu vylezla za vyceněnými zuby. Trhl jsem, zakroutil a začal
ustupovat
i se šklebící se hlavou na hlavni.

                                 ***

Do schodů jsem na protéze i při maximálním vypětí dosahoval
asi takové
rychlosti, jako mrtváci - špatně se jim ohýbala kolena.
Bohužel jsem
se musel jednou rukou odrážet od zábradlí, tak jsem nemohl
nabít
brokovnici, a bohužel jsem nemohl použít jinou zbraň, protože
ve volné
ruce jsem tu brokovnici musel nést - s obrovskou afro-hlavou
se
nevešla do závěsu. Za druhým mezaninem se mrtvákům začala
kolena rozhýbávat
a začali dotahovat - blesklo mi, jak podobné to je zážitku
z Německa: podzemí, schody, mrtváci...

"Akorát tu není nikdo, kdo by tě z toho dostal," zadýchaně
vyrazil Ten
druhý.

                                 ***

Na posledním schodu před dalším mezaninem se mi za rameno
zahákla
šedivá ruka s dlouhými černými nehty a málem mne strhla dolů.

Zatímco mrtvákům se klouby rozhýbávaly, já už jsem skoro
nemohl -
táhnout do kopce celou svou výbavu, s jednou nohou...

Další mezanin byl ten, co jsem na něm likvidoval automatické
kulomety.
Sekera byl opřená o protější zeď a z vydrolené omítky nad ní
trčela
očazená, roztřepená hlaveň. Přes ostrou bolest vystřelující z
pahýlu
jsem mezanin kulhavě přeběhl - získal jsem tím asi vteřinu k
dobru.

Ale stačila.

Hlava z brokovnice na mne naposledy mrkla, rozkřápl jsem ji
o zábradlí, zarazil zbraň do závěsu a otočil se k mrtvákům
čelem.
Anatomicky tvarovaný topor sekery jako by někdo vyřezal podle
mých
prstů.

A ruce mám na rozdíl od nohou docela silné.

                                 ***

Po několikaminutovém tréninku jsem začal i přes hromady těl
postupovat. Jakmile jsem mrtváky zatlačil ke schodům, ještě se
to
zrychlilo. Řekl bych, že mrtváci mají mnohem měkčí hlavy, než
normální
lidé. I když, žádnému normálnímu člověkovi jsem zatím hlavu
sekerou
nezkoušel.

Zatím.

Sestupoval jsem pravidelným tempem. Po běhounech na schodišti
tekly
bystřiny mrtváckých tělních kapalin a dokonce zurčely.
Nevadilo mi to,
protože hrubé podrážky mých bot neklouzají.

Bylo slyšet jen pravidelné svištění sekery, křupání a praštění
kostí,
a duté rány, jak se těla kácela. Bylo jedno, kolik mrtváků
proti mně
jde - na schodišti mohli být maximálně tři, čtyři vedle sebe.
A to
jsme se sekerou hravě stíhali.

                                 ***

Když jsem se prosekal zpátky do čekárny s popelníky a rozšvihl
poslední kudrnatou hlavu, zjistil jsem, že se nahlas směju.
Když jsem
si to uvědomil, smích ustal, jako když utne. Jako když sekne.

"Stává se z tebe veselá kopa," řekl Ten druhý a znělo to tak
divně
zakřiknutě.

Opřel jsem sekeru o zeď a nabil brokovnici. Se sekerou jsem se
ale
nějak nemohl rozloučit - dal jsem si ji tedy do závěsu místo
pušky;
topůrko mne tlouklo do stehna a za krk mi teklo něco studeného
a mazlavého, ale nevadilo mi to.

"Nová doba chce nového člověka." Nemohl jsem si vzpomenout,
kde jsem
tuhle větu slyšel.

V chodbě, kde předtím čekali mrtváci, byl koberec tak nasáklý
černou
krví, že mi hlasitě bublala pod podrážkami. Opatrně jsem
vykoukl za
roh a ustřelil kameru, která na mne zaostřila. V té chvíli se
ze dveří
vpravo i vlevo začali hrnout bratři. Většina měla uspávací
karabiny,
ale někteří i malé samopaly s ostrými. Přesmekl jsem se zpátky
za roh,
hodil jim v ústrety granát a zalehl za jednoho z mrtváků.
Tyhle
`lidské` granáty mají jednu skvělou vlastnost - pamatují si, z
kterého
směru přilétly a disciplinovaně vybuchují na opačnou stranu.

Tlaková vlna zdvihla z koberce peřej krve a posunula mne i s
mým
`tělesným strážcem` kus dozadu.

Bratři dopadli hůř - za rohem se válely cáry potrhané výstroje
a kouřícího masa. Trupy v neprůstřelných vestách zůstaly v
celku.

"Každý člověk, kterého teď zabiješ, bude později Světu
chybět," řekl
Ten druhý otřeseně, "možná by jim stačilo sundávat čelenky, ne
po nich
házet granáty."

"Každý člověk, kterého teď nezabiju, může později zabít mě. A
ne zas
tak moc později," řekl jsem a vyrazil podél zdi. "Ale jestli
jim chceš
sundávat čelenky - prosím. Já mám brokovnici." Ten druhý
neodpověděl.

Bratři změnili taktiku a útočili po jednom nebo po dvou. Tak
se všude
válely ustřílené hlavy a končetiny.

Pak si šlehli kinetin.

                                 ***

Přestože jsem průběžně dobíjel, když začali kmitat, přestal
jsem
stíhat. Protože jsem si kinetin nechtěl brát, musel jsem
použít druhý
granát.

"Kam vlastně jdeš?! Víš to?" zeptal se Ten druhý, když jsem se
zdvihal
z koberce.

"Zabít Ruffuse," odpověděl jsem.

"Ty víš kudy?!"

Tentokrát jsem neodpověděl, protože zasáhnout muže se
stříbrnou
čelenkou, běžícího v kinetinové smršti, není snadné ani z
brokovnice.
A druhého a třetího a čtvrtého... Přestože jsem se snažil
sebevíc, za
chvíli jsem měl na vestě a stehenních chráničích spoustu skvrn
omamně
páchnoucího narkotizačního roztoku a dokonce několik trhlin po
kulkách
ze samopalů - cítil jsem, jak mi z výparů uspávací látky tuhne
nos.

Pak se stalo to, s čím jsem sice počítal, ale ne tak brzo -
když jsem
prohlížel místnost za jedněmi z téměř nekonečného počtu dveří,
přehlédl jsem schovaného bratra a ten mi po několika krocích
vpadl do
zad.

V kinetinové excitaci měl hroznou sílu a nic ho nebolelo.
Pokoušel se
mi zabodnout pod vestu dlouhý tenký bajonet - jak na mne
tlačil,
podlomila se mi protéza, upadl jsem a on na mě. Ať jsem ho
kopal kam
kopal, špice bajonetu byla pořád blíž a chodbou už se ozývalo
dupání
dalších útočníků. V posledním okamžiku - ani nevím, jak mne to
napadlo -
jsem bratrovi strhl čelenku. Měl ji tak pevně zataženou, že
šla dolů
i s kůží. Bratr vyvalil oči, otočily se mu v sloup, mezi rty
zabublala
pěna a tělo zkroutila křeč.

Bylo hloupé, že jsem ležel pod ním - nemohl jsem se hýbat, k
obličeji
se mi tisklo oblečení nasáklé uspávací látkou a zpěněné sliny
mi
kapaly do očí.

V posledním okamžiku se mi podařilo uvolnit hecklera ze spony
na
stehně a od podlahy zastavit bratry ženoucí se chodbou. Ten
první byl
už tak blízko, že mi jeho ruka padla na rameno. Vyprostil jsem
se zpod
těl a ztěžka vstal (s dlouhou sekerou na zádech a jednou nohou
to není
nic jednoduchého). Točila se mi hlava, že jsem málem znovu
upadl.

Opíral jsem se rukou o zeď a potácel se dál.

Za dalším rohem jsem jako ve snách zahlédl další kameru - jak
na mne
zaostřovala, její objektiv se pootáčel. Doufal jsem jen, že se
mi
nepootáčejí oči, ačkoli jsem to vnímal spíš takto. Zvedl jsem
hecklera, ale nějak jsem nemohl kameru udržet v mířidlech. Pak
jsem si
vzpomněl, že tyhle kamery mívají i mikrofony, a protože jsem
nějak
nemohl dál, napadlo mne něco velmi, ale velmi chytrého:

"Ruffusi! Slyšíš mě?! Domluvíme se. Už bylo dost smrti,"
upustil jsem
samopal. Kamera jako by nevěřícně mrkla. "Pošli pro mě
někoho." Sesul
jsem se podél zdi a hlava se mi točila, jako bych ji měl
zároveň na
krku a ve větráku. Vířily mi v ní útržky vzpomínek; vodopády
krve
tekly do schodů, rozštípnuté tváře se usmívaly a povzbuzovaly
mne
k další ráně, střeva se plazila po koberci a syčela a někdo
jako by se mi pořád snažil něco říci. Podle těch slov jako
bych měl
něco udělat.

"Ale když mně se chce tak strašně spát," pokusil jsem se
odpovědět,
ale slyšel jsem jen takové divné mumlání. Hlava mi ztěžkla
tak, že
jsem ji neudržel rovně.

`Kinetin, polkni kinetin! Musíš!`

Ten hlas si pořád nedal pokoj - nevěděl jsem, jestli jde
zevnitř nebo
zvenčí. Pak někdo vzal mou paži, rozepnul kapsu prosáklou
krví, vyndal
malé stříbřité platíčko, vyloupl z něj dvě pilulky a spolu s
krvavými
otisky prstů mi je vsunul do úst. Ale v mých ústech nebyl
nikdo, kdo
by je polkl.

V té chvíli mi někdo odkopl samopal od ruky, chytl mne za krk
a zdvihl
do výšky - byl ke mně velmi surový, protože mne narazil zády
na
zeď. Topůrko sekery se mi bolestivě zarylo do zátylku.

"Hajzle!" prskl mi do obličeje nějaký vysoký člověk s šedou
bradkou.
Jak mě držel za krk, špatně se mi dýchalo. Když mne pustil,
bolestivě
jsem si narazil pahýl.

"Vemte ho, je v limbu. A pozor! Dýchejte s nosem od něj, ať
vás to
neuspí taky." Kolem se zahemžily přátelské tváře s kovovými
čelenkami.
Vzali mne na ramena a nesli jako krále.

                                 ***

Před očima mi houpavě proplouvaly bílé koule elektrických
světel
a rytmické kroky mých nosičů uspávaly. Myslí mi tak líně
táhlo, kde
jsem toho pána s šedou bradkou už viděl - vzpomněl jsem si, že
jsem ho
míval velmi rád.

Pak se mi hlava převážila na stranu. Místo světel tam
defilovala řada
miniaturních pokojů, které měly místo dveří mříže - v každém
byla dvě
lůžka a dvě ženy s obrovskými břichy.

"Nemám rád děti," pokusil jsem se říci, ale někde kolem uší mi
jen tak
divně zabublalo. Pak jsem si vzpomněl, odkud toho pána s šedou
bradkou
znám, a místo pocitu, že jsem ho míval rád, se objevilo slovo
HAJZL.
Pak jsem si uvědomil, že se mi kinetin v ústech rozpustil a
začíná
zabírat. Vzápětí jsem si uvědomil, kdo jsem, kde jsem a co se
se mnou
děje. Jedna ze spodních zásuvek v mém vědomí se otevřela a
vše, na co
jsem se díval, zrudlo.

                                 ***

"Hoďte ho tady na zem, tady," poklepal Ruffus špičkou nohy a
bratři
mne upustili na tmavou parketovou podlahu. Zakrvácené oblečení
šplouchlo a hlava mi dramaticky zaduněla. Byli jsme ve velké,
téměř
neosvětlené místnosti, jejíž stěny pokrývaly sbírky tradičních
afrických zbraní a rituálních masek.

Tvářil jsem se pořád obluzeně až bezvědomě - moc jsem se ani
nemusel
namáhat. Jak kinetin bojoval s uspávací látkou, strašně jsem
slinil
a přes zuby to působivě pěnilo.

"Všichni jděte uklízet a opravovat," rozkázal Ruffus, "pan
Bizsend vám
řekne." Bratři mi zmizeli ze zorného pole.

Když klaply dveře, Ruffus si nalil oblíbené suché martini,
sedl si pod
stojanovou lampu a v kuželu žlutého světla, vykružujícího z
temnot
jeho ruce a kolena, si začal číst. Občas zašustila obracená
stránka,
občas cinkla sklenice pokládaná na stůl a občas na mne přes
okraj
knihy bleskly Ruffusovy oči. Na kolenou měl položenou známou
terčovou
pětadvacítku s dlouhou hlavní - tentokrát bez tlumiče.

Po slabé půlhodince jsem v hlavě měl už docela čisto a
zvažoval šance.
Na jednu stranu bylo skvělé, že jsem se tak snadno dostal k
Ruffusovi,
na druhou bylo špatné, že to asi nepřežiju. Naštěstí jsem si
dobře
vzpomínal na Ruffusovu zálibu ve vypravování - jak nám,
čerstvým
bratřím, líčil svůj "pohnutý život". Napadlo mne také, že bych
mohl
zkusit vytáhnout walther a pokusit se ho zastřelit. Ale stejně
dobře
jako na zálibu ve vyprávění jsem si vzpomínal i na jeho
střelecké
mistrovství. Vesta by mi nebyla nic platná - na tu vzdálenost
by mi
dokázal od boku vystřelit oko. A navíc jsem si nebyl jistý,
jestli mi,
jak jsem byl mimo, někdo pistoli nevzal. Sekeru jsem měl - ta
mě
tlačila do zad.

Byl čas začít jednat.

"Ááá!" zasténal jsem a překulil se na bok, tváří od Ruffuse.
Ozvalo
se hlasité zapraskání, jak se mé krví prosáklé šaty odtrhly od
parket.
Koutkem oka jsem zahlédl, jak se hlaveň Ruffusovy pistole
bleskově
pohnula. Pomalu jsem se začal zdvihat, způsobem, aby z toho
bylo
jasné, že jestli se dokážu postavit, bude to výkon, jako by
zdravý
člověk vyšplhal na osmitisícovku. Když se mi to povedlo
(dvakrát jsem
se složil), pracné udržování rovnováhy jsem ani nemusel
předstírat.

"Možná byste se mohl otočit, příteli," řekl Ruffus.

Předvedl jsem úlek i s třetím pádem; vstával jsem stejně
ztěžka
a ještě se snažil tvářit co nejvíc vytřeštěně. Zasychající
krev mi
napínala obličej a holou hlavu a svědila v uších.

"Pozor na ty boty, ať mi nepoškrábete parkety!" To jsem se
zapotácel
a kování na podrážkách po tmavém dřevu ošklivé zaskřípalo.
Když jsem
chytil rovnováhu, už jsem věděl, že pouzdro na mém boku je
prázdné.
Ruffus zaklapl knihu, vyměnil ji (v levé ruce) za sklenku,
napil se,
vstal a pomalu mě obešel. Světlo v celé místnosti se pomalu
rozjasnilo -
jako když vychází slunce.

"Smrdíte, příteli. Asi bych vás měl zastřelit," pokračoval
poměrně
nesouvisle. "Víte, kolik jste mi zabil lidí?"

"Žádného člověka jsem neviděl," řekl jsem a byla to radost,
zase
slyšet svůj hlas. To rudé světlo, co mi zářilo v hlavě,
kupodivu
nebylo žhavé jako dřív, ale studené, ledově studené. Bylo to
mnohem
horší.

"Ponechme žerty stranou, příteli; zvykl jsem si svým
podřízeným říkat
lidé, a tak to kvůli vám nebudu měnit," Ruffus se zastavil a
zahleděl
se mi do obličeje. Tvářil se zamyšleně. "Přestože bych vás měl
zabít,
nemohu pominout, co jste dokázal. Sám, samojediný... Ještě
navíc
ošklivě kulháte... Nakolik jste byl při smyslech, když jste mi
nabízel
domluvu?"

"Dost, abych věděl, co dělám," řekl jsem.

"Byl byste ochoten se podřídit... mně se podřídit, a v rámci
zácviku
si dobrovolně nechat nasadit korunu věrnosti?"

"Korunu věrnosti?"

"Ti, co vás přinesli, je měli kolem hlav; je to taková
technologie...
řekněme cizí technologie."

"Co by to pro mne znamenalo?"

"V první řadě život," Ruffus se usmál, až se mu nad bradkou
zaleskly
zuby. "Jinak byste byl pár týdnů poněkud... poněkud omezen.
Ale
slibuji, jakmile bychom prověřili vaše pohnutky, sundali
bychom vám
ji."

"Nevěřím vám, myslím, že se mě pokusíte zabít."

"Ale kde," Ruffus mávl rukou, "to by se v minulé půlhodině
dalo udělat
tisíckrát. Jak jste řekl, smrti už bylo dost. A lidí je
bohužel málo,
obzvlášť lidí vašich kvalit. Vašich bojových kvalit," opravil
se.

"Na co by vám byly mé bojové kvality? Není s kým válčit."

Ruffus na mne vrhl postranní pohled, a jako by nad něčím
uvažoval; pak
jeho vášeň pro vypravování zvítězila: "Ale já vám to řeknu.
Proč by
ne. Stejně se to odsud nedostane. Buď se domluvíme, nebo...,"
usmál
se: "Nebo."

Zopakoval mi skoro slovo od slova to, co říkal tenkrát v
haciendě
u tábora v džungli.

"A nakonec mne napadlo ještě něco lepšího," pokračoval. "Na co
vládnout jenom Zemi - bez lidí, když těch Bytostí je tak málo
a nebýt
jejich techniky, jsou křehké a zranitelnější než, než..."
zakroužil
v nedostatku slov zápěstím a šedé vousy mu roztáhl úsměv.
"Jsou
opravdu velmi zranitelné. Mít několik strojů, jako je ten, co
jste
s ním dobyl mou pevnost, neměly by šanci - když víte, jak na
to. A já
to vím," dopil martini a poklepal si prázdnou sklenkou na
hruď.
"Předpokládám, že ten stroj je nějaké evropské štábní vozidlo
NATO.
Když jsem býval v činné službě, občas o těch superstrojích
něco
prosáklo... určitě to tak je, i s těmi počítači, protože jinak
si
nedovedu představit, že by někdo ovládl jihoafrického
superkillera.
Ale zpět k tématu: Chcete se účastnit na ovládnutí vesmíru?"

Otíral jsem si sliny z brady a krku a blahořečil svému
zmalovanému
a krví zlitému obličeji, že na něm nejsou vidět hnutí ducha.

"Co dostanu, když vám pomůžu?"

"Mimo mé smrti, kterou jste si při našem prvním rozhovoru tak
přál,
cokoli," Ruffus se spokojeně rozesmál a zastrčil si pistoli za
opasek
kalhot. "Proč jste mě vlastně chtěl zabít? Proč mě nenávidíte
- tak,
hmm, tak osobně? Nevzpomínám si, že by se naše cesty kdy
zkřížily."
Když jsem sklopil oči, pokračoval: "Upozorňuji vás, pokud si
necháte
nasadit korunu věrnosti, řeknete mi to stejně. Takže..."

"Ti vaši lovci v čelenkách mi vzali ženu a syna," řekl jsem.

"Aha. To je mi líto," Ruffus omluvně rozložil rukama. "Žen ale
dostanete, kolik budete chtít - podle vlastního výběru. A
synové
přijdou sami," Ruffus se usmál, "synů budeme všichni
potřebovat
hodně." Teď jsem byl obzvlášť rád, že se nemusím zabývat svou
mimikou.
Stejně jsem radši začal mluvit. Hlas ovládnout dokážu:

"Pochopil jsem, že ty... ty Bytosti už opustily Zemi. Jak
chcete
provést expanzi? Možná by se našlo pár raketoplánů, ale..."
Ruffus,
který zase začal přecházet, zastavil, zhoupl se na patách a
uznale
kývl: "Líbíte se mi, příteli. Sotva se držíte na nohou a už
řešíte
otázky vesmírné expanze lidstva." Na okamžik se zarazil, jako
by
přemýšlel, zda pokračovat. Jeho vypravěčský pud opět zvítězil:
"Bytosti se vrátí - pro další nižší velitele svých armád. Když
jsme
vás sem nesli, procházeli jsme kolem malé části mých líhní...
to jste
asi nevnímal. Co hlavního, já přesně vím, kdy se Bytosti
vrátí, kde
dosedne jejich loď a jak ji získat."

"Líhně, líhně..." nakrčil jsem čelo.

"Spousta ženských, každých pár měsíců čtyřčata. Mám lékařku,
která
vyvinula poměrně pokrokovou reprodukční technologii.
Implantace
oplodněných vajíček, odebírání zárodků, vývoj v inkubátorech -
to aby
matky mohly začít s novou dávkou vojáků. Máme vysokou
produktivitu.
Opravdu." Ruffus se rozzářil.

"Proč si něco takového nezařídily Bytosti samy?"

"To víte, matička Zem je matička Zem. Tam nahoře mají jen
nehostinný
vesmír, záření, mutace... Sakra! Teď mě napadá! Ten výbuch
venku - vy
jste zamořený! S tím musíme hned něco udělat!" Spěšně ode mne
odstoupil a zdvihl sluchátko telefonu, ležící na stolku vedle
dózy
s olivami. Mluvil rychle a tiše a nerozuměl jsem mu. Zatímco
mluvil,
nespouštěl ze mě oči a já jsem úspěšně předstíral, že se na
nohou
držím opravdu jen tak tak. Ruffus položil sluchátko: "Ještě
vydržte,
příteli. Nabídl bych vám křeslo, ale bohužel jste poněkud,
hmm,
špinavý," okomentoval sedlé louže krve a kousky mrtváckých
mozků,
které byly všude kolem. Jak na mně krusta cizích tělních
tekutin
zaschla, bolestivě to šponovalo kůži - při sebemenším pohybu
jsem
hlasitě popraskával. Nejhorší to bylo vzadu na krku.

"Opřu se o sekeru," řekl jsem, nečekal na svolení a začal
lepkavou
zbraň dobývat ze zádového závěsu.

Ruffus byl ve střehu - hlaveň pistole mi mířila na čelo, skoro
jsem
pohyb, s kterým ji tasil, nepostřehl. Dělal jsem, že jsem si
zbraně
nevšiml a dál pracně tahal sekeru. Předstíral jsem
nemohoucnost tak
věrohodně, že jsem u toho málem doopravdy upadl. Ruffus se
usmál
a schoval pistoli. Pak se mi konečně podařilo sekeru vyndat
a s nahrbenými zády jsem se o ni opřel jako o hůl - oběma
rukama.

"Vydržte, příteli, hned přijde lékařka s asistentem, postarají
se
o vás." Jen to dořekl, za zády se mi ozvalo tlumené zaklepání,
a když
Ruffus stiskl tlačítko vedle telefonu, ode dveří to zabzučelo
a klapla
klika.

Zapotácel jsem se kolem sekery, nechal topůrko po hladkých
parketách
podklouznout a padl na kolena. Zadunělo to a po pití v
Ruffusově
sklence se přehnaly vlnky.

"Je trochu mimo, náš nový přítel," řekl Ruffus ženě s
vychrtlou bledou
tváří a dlouhými bezbarvými vlasy sepnutými do koňského ohonu.
Mladý
muž s obludně širokými rameny, který ji doprovázel, už otevřel
černý
kufr a oba si navlékali vysoké gumové rukavice; tvářili se
přitom
navýsost profesionálně.

"Doktorka Lodbergová, její asistent pan Ostwald," představil
mi je
Ruffus.

"Ten je ale zaprasený," řekla doktorka, do něčeho namočila
velký
tampón a začala mi otírat zaschlé nánosy cizích mozků z týlu.
Když se
probrousila k namalovaným očím, poděšeně uskočila.

"Pozor, doktorko, není to žádný mazlíček," usmál se Ruffus.

"To je ksicht," začala mi tampónem hoblovat čelo a spánky,
"vypadá
jako Masakr Petrov z toho komiksu." Ostwald zatím vyndal z
kufru
stříbřitý ovál s třemi kovovými obdélníčky a na krk si pověsil
stejný
přístroj, jaký jsem zahlédl tenkrát, když mi čelenku dávali
poprvé.
Natočil jsem hlavu, aby doktorka při nasazování koruny
věrnosti musela
být mezi mnou a Ruffusem.

Doktorka vzala čelenku, zkušeně obhlédla mou hlavu a o několik
otáček
povolila vymezovací šroub. Ostwald něco dělal s tlačítky na
přístroji -
držel se trochu bokem a buď se mě štítil, nebo měl strach z
ozáření.

Jak jsem klečel, doktorka se nade mnou sklonila, lesklou obruč
v rukou.

"Teď!" řekl Ten druhý.

Jak jsem klečel, stále jsem se oběma rukama opíral o sekeru.
Stačilo
trhnout vzhůru.

Patka topůrka doktorku zasáhla do špičky brady; ošklivě to
křuplo.
Ještě jsem postřehl, jak se jí vyvracejí oči, ale to už jsem
ji chytl
za plášť a vší silou mrštil na Ruffuse.

Teprve nyní asistent zdvihl hlavu - tvářil se překvapeně.

Proti člověku pod kinetinem nemají normální lidé šanci. Pokud
nejsou
tak rychlí jako Ruffus.

Ztratil jsem spoustu času, když jsem se stavěl na nohy.

Ruffus se nepokusil letící doktorčino tělo zachytit (ačkoli by
to měl
udělat instinktivně!); levou rukou jeho let odklonil stranou,
a to už
měl prsty pravé obtočené kolem pažby pistole. Postřehl jsem,
že natáhl
kohout, ještě než zbraň vytrhl zpoza opasku - dost nebezpečná
manipulace. V té chvíli už jsem stál.

Temný otvor hlavně se začal zvedat - připadalo mi, že to trvá
dlouho.
(Dá-li se o zlomcích sekundy mluvit jako o `dlouhu`.) Ruffus
musel
namířit nad horní okraj mé vesty.

V okamžiku, kdy mi pomyslná čára od hlavně přejížděla po prsní
kosti,
zasáhl jsem Ruffuse sekerou do ruky. Naplocho. Přes topůrko se
mi do
dlaně přeneslo ošklivé prasknutí a Ruffusova terčovnice
zafičela
vzduchem a následoval ji dlouhý cákanec krve.

Zatímco Ruffusovi se začaly nevěřícně rozšiřovat oči a zatímco
je
stáčel na krvavou hroudu, která mu zbyla ze zápěstí, prudkou
otočkou
jsem se dostal těsně k svalnatému asistentovi a jen tak zlehka
ho
sekerou cinkl do čela - od okamžiku, co jsem napadl doktorku,
nestihl
ani sundat ruce z tlačítek přístroje. Tihle svalovci bývají
vždycky
pomalí - akorát Ruffus je hnusná výjimka.

A generál se projevil jako daleko tvrdší, než jsem čekal. Přes
své
zranění zaútočil.

Nevím, co mne přimělo hnout hlavou - asi ten můj instinkt.
Kolem ucha
mi doslova bleskla noha v polovysoké hnědé botě. Dostat ten
kop do
zátylku, měl bych nos plný vlastního mozku.

Nebyl čas přenést váhu; musel jsem se otočit na pravé noze - a
na
rychlé otáčení nejsou protézy moc dobré. Ani teď se to
nepovedlo.
Místo otočky jsem najednou padal po zádech. V kinetinové
excitaci mi
všechny pohyby připadaly zpomalené, i volný pád jakoby se
loudal.

Narazil jsem na podlahu a parkety zaduněly - pád mne ale
zachránil
před druhým Ruffusovým kopem. Zasáhl by mne do krku, kdyby se
mi
otočka povedla.

V následující chvíli už se generál vznášel ve vzduchu a od
rozbité
ruky mu vlál oblouk rudých kapek, který přesně popisoval směr
jeho
pohybu. Byl opravdu neuvěřitelně rychlý.

Převrátil jsem se na bok a Ruffusovy nohy dopadly v místě, kde
jsem
měl před okamžikem hrudník. Reakce podlahy mne vymrštila
dobrých deset
centimetrů do výšky. Ruffus by mi i přes vestu dokázal
rozdrtit žebra.

Jak doskočil, bacil jsem ho zezadu přes kolena topůrkem.

Znovu vzlétl - tentokrát nedobrovolně - a vzápětí dopadl na
záda
a hlava mu bacila o podlahu, až parkety zapraskaly.

To už jsem klečel.

Než se otřesený generál zorientoval, stál jsem nad ním.

"Nikdy nikomu nevěř," řekl jsem a patkou topůrka ho krátkým
prudkým
šťouchem trefil mezi oči - jako při kulečníku. Podlaha znovu
zaduněla
a v místnosti najednou zavládlo ticho; jen omráčený asistent
trochu
chrčel.

"Tak se ti to povedlo," řekl Ten druhý. "Nikdy bych tomu
nevěřil, ale
asi jsi vyhrál." Odmlčel se: "Co bude teď? Rozsekáš je na
kusy, nebo
tak něco?"

"Ale kde, smrti už bylo opravdu dost," sebral jsem ze země
lahev
martini a dal si malý doušek, abych spláchl chuť krve. "Dostal
jsem
lepší nápad. Přivedl mne na něj dokonce tady náš generál,"
kývl jsem
k rozvalenému tělu, od jehož ruky se plazil rudý had. Na
stolku vedle
Ruffusovy knihy ležel můj walther. Zkontroloval jsem ho a
zasunul do
pouzdra.

"To, jak jsi mluvil o té smrti, do kamery, to jsem považoval
za otravu
uspávadlem... Docela jsem měl chvíli strach, že to myslíš
vážně, že se
k nim přidáš a budeš dobývat vesmír. Jaký jsi dostal nápad?"
přeskakoval Ten druhý témata jako blecha.

"Uvidíš," zdvihl jsem ze země `korunu věrnosti` a vzal
sténajícímu
panu Ostwaldovi jeho přístroj.

Nejdřív jsem oholil hlavu Ruffusovi. Když jsem na čelence
dotahoval
vymezovací šroub, probral se. Stačilo jenom zmáčknout knoflík
označený
slovem AKTIVACE. Cizinci vyrobili ovládání opravdu pro
hlupáky.
Ruffuse zkroutila oblouková křeč - to se tělo opírá o podlahu
jen
zátylkem a patami. Vzpomněl jsem si, jak to těsně po aktivaci
bolí
a otřásl se.

"Doktorko, vstávat," nalil jsem bledé ženě do obličeje trochu
martini.

"Co se to... Co si to...! Generále!" Nejdřív vyprskla alkohol,
pak začala ječet. Vzápětí se chytla za bradu a z očí jí
vyhrkly slzy. To otevření pusy jí muselo dost bolet - bradu
měla po mé
ráně modrofialovou.

"Je to jenom modřina," řekl jsem, "generál potřebuje ošetřit
ruku. Ale
nejdřív nasaďte panu asistentovi tohle," hodil jsem jí do
klína druhou
čelenku.

"Ne," řekla, "to neudělám!" Operetně otočila hlavu na stranu.
Vytáhl
jsem walther a střelil ji do místa, kde měla ohon vlasů
stažený těžkou
sponou. Bacilo to s ní o zem a vzduch naplnil přiškvařený
zápach.

"Moje vlasy... Mohlo mi to zlomit vaz!" rty se jí třásly.

"Do spánku to bolet nebude," řekl jsem a usmál se.

Síla mého úsměvu je opravdu značná - ty válečné barvy ji ještě
umocňují: doktorka začala poslouchat. Za okamžik oblouková
křeč
zkroutila i pana svalnatého Ostwalda.

To už Ruffus ležel klidně a upíral oči na strop - po tvářích
mu tekly
velké slzy.

"Sedni si, Ruffusi. Teď tě nebude nic bolet," řekl jsem a kývl
na
doktorku. Během několika okamžiků měl ruku profesionálně
ovázanou
a dostal triádu. Dál tupě zíral na stěnu naproti a slzy mu
promáčely
bradku. Nechtěl bych zažít, co asi právě zažíval. Dobře jsem
si
vzpomínal, jak mne pod vlivem čelenky zaplavila oddanost a
láska ke
generálu Ruffusovi - hlavně ten pocit, že bych pro něj
okamžitě, bez
zaváhání zemřel. Muselo to být odporné, zjistit, že on sám je
tím,
koho tak miluje a pro koho chce zemřít. A co by pro toho, pro
koho
chce zemřít, bylo horšího, než jeho vlastní smrt, že. Téměř
jsem
viděl, jak se Ruffusovi ten bezvýchodný kruh točí v mozku
stále
rychleji a rychleji.

"Tak takhle jsi to vymyslel," řekl Ten druhý, a cítil jsem,
jak se
někde uvnitř mne otřásl. "To musí být trochu horší, než ho jen
umlít
v průmyslovém mlýnku na maso."

"Mnohem, mnohem horší. A delší," usmál jsem se, "nekonečný
mlýnek na
duši. A není z toho svinstvo po podlaze."

Doktorka si vyděšeně zakryla tváře. Kdo čelenku nezažil,
nemůže
pochopit, co mám na mysli; ale jako lékařka musí mít v tomto
směru
docela dobrou představivost.

"Ruffusi, vstaň," rozkázal jsem. Poslechl, a když se na mne
podíval,
uviděl jsem v jeho uslzených očích lásku. Pomocí přístroje
jsem v něm
vzbudil vztah, jaký jsem já pod vlivem čelenky choval k
Salinasovi.
Pohled na mě pro něj bude jediným vysvobozením z jeho
soukromého
pekla.

                                 ***

"Teď vy, doktorko," vyndal jsem z černého kufru třetí čelenku.

"Ne. Mně ne," začala couvat. Vyndal jsem pistoli: "Ruffus byl
proti
mně jen takové neškodné zvířátko." Na mé větě ji asi nejvíc
vyděsil
ten minulý čas týkající se Pána Světa. "Možná vás jednou
propustím,"
pokrčil jsem rameny, když jsem jí obruč usazoval kolem oholené
hlavy.
Ztrátu vlasů nesla velmi těžce; snad proto se mi pokusila
loktem
rozdrtit hrtan. Jenom jsem stiskl tlačítko AKTIVACE.

                                 ***

"Ještě by tu měli být tři bez obruče," řekl Ten druhý. Kinetin
přestával působit a začínalo se mi dělat zle. Zbytek
stříbřitého
platíčka jsem ztratil na chodbě, a v lékařském kufru žádný
nebyl -
doktorku právě kroutila iniciační křeč, tak mi také nemohla
pomoci.
Navíc už jsem měl kinetiny dva a navíc jsem po zážitcích z
džungle
a pouštní procházky na kinetin trochu přecitlivělý. Brzy to se
mnou
sekne.

"Od čeho máme pana Ruffuse a pana asistenta," odkopl jsem k
druhému
jmenovanému sekeru, sedl si do křesla pod lampou a nastavil
stínítko,
aby mi nebylo vidět do obličeje. Ruffus na mé laskavé přání
zvedl
telefon a jednoho po druhém ty zbylé tři přivolal: byli to
inženýři,
starající se o provoz pevnosti. Ruffus mi každého představil
a podrobně mne seznámil s jeho kvalifikací a specializací. To
už se
inženýrova hlava seznámila s topůrkem Ostwaldovy sekery.

"Vzácné mozky, v dnešních dobách," řekl jsem. Asistent uměl
dát přesně takovou ránu, aby jen padli do bezvědomí - pak
každému
oholil hlavu a nasadil čelenku.

Pak se probrala doktorka.

Nakonec tam proti mně stáli, šest Vládců Vesmíru, a přiblble
se
usmívali. Nadechl jsem se a téměř slovo od slova jim řekl, co
kdysi
Salinas řekl mně: vyjmenoval jsem, co všechno mohou dělat bez
mého
vědomí, a kdyby mi nebylo tak zle, snad bych přitom cítil
i škodolibost. Mimo Ruffuse jsem jim navíc povolil mluvit bez
přímého
rozkazu.

Ruffus odešel na záchod a inženýři za prací - řídili bratry,
kteří po
mém útoku dávali pevnost do pořádku.

"Doktorko, ty tu ještě počkej," zavolal jsem, když se také
chystala
odběhnout, "pan asistent vaši práci jistě na chvíli zastane
sám."
Ruffus už se vrátil a všiml jsem si, že se stále snaží, aby
mne měl
v zorném poli. Když se na mě díval, byly to jediné okamžiky,
kdy mu po
obličeji netekly slzy. Nechal jsem si od něj vysvětlit, kde má
koupelnu. Doktorka mi musela pomoci vstát a musela mi tam
pomoci
dojít. Podlamovaly se mi nohy, a hlava se mi točila tak, že
mne v té
chvíli ani nezajímalo, jestli jsou vodovodní baterie a držáky
na mýdlo
opravdu zlaté, nebo se mi to jen zdá. Musel jsem ze sebe smýt
zaschlou
krev, ale hlavně radioaktivní prach.

Padl jsem do vany, jak jsem byl, v šatech i s pistolí, a nějak
jsem
nemohl dál. Naštěstí jsem doktorce ještě zvládl říci, co
všechno se
mi stalo, tak se iniciativy chopila ona.

                                 ***

Studená voda mne trochu probrala a dokázal jsem se postavit -
doktorka
pustila sprchu naplno a horlivě mne drhla a drbala kartáčem na
podlahu. Voda pleskala a rachotila a měnila se v černočervenou
břečku.
Pak si nic nepamatuju, ale musel jsem se nějak svléknout z
promočených šatů
a někdo mi musel pomoci odejít z koupelny, protože jsem
najednou ležel na čistotou vonící kulaté posteli uprostřed
velké
ložnice a doktorka mne balila do županu a na levé noze i na
pahýlu
jsem měl tlusté bílé ponožky.

"Dala jsem vám preparáty proti ozáření, standardní komplex
léčiv
a ještě dostanete infuzi a regenerátor proti kinetinové
otravě,"
doktorka mluvila docela přirozeně. Nebýt čelenky, mohl bych si
připadat jako v nemocnici. V nemocnici před dvěma roky.

"Ať Ruffus nechá uklidit koupelnu, ať zařídí, aby mi dali do
pořádku
oblečení, a ať všechno v pevnosti běží jako dřív," zašeptal
jsem a pak jsem
asi usnul.

                                 ***

Nevím, jak dlouho jsem spal, ale když jsem se probudil, bylo
mi zle.
Dokázal jsem jenom přeformulovat rozkazy pro Ruffuse - v tom
`ať
pevnost běží jako dřív` byly i takové věci, jako že Ruffus
chodil spát
do své ložnice - dost jsem se vyděsil, když jsem uviděl jeho
hlavu
vyčnívat zpod peřiny na druhé straně postele.

Pak jsem ani ne tak spal jako chvílemi upadal z mělkého do
hlubšího
bezvědomí - doktorka mne napojila na přístroje sledující
životní
funkce a chodila se na mne každou půlhodinu dívat. Měl jsem
nemoc
z ozáření a byl jsem zasažen prudkou otravou z mrtváckých
tkání, které
jsem spolykal při svém sekerovém vstupu. Kinetinový šok ani
nepočítám.

Ve světlejších chvilkách jsem zjistil, že mi kůže na čele a
tvářích
ošklivě mokvá, že mi vypadaly všechny chlupy a že mi krvácejí
dásně
a lůžka nehtů. Doktorka mne ujišťovala, že určitě nezemřu. Jak
v souvislosti se mnou padlo slovo `smrt`, vždycky se
roztřásla.

                                 ***

S tím, že nezemřu, měla kupodivu pravdu. Je to dobrá lékařka.

Když se mi začalo dělat dobře, konečně jsem si mohl vychutnat
lahůdky
(výhradně rosolovité a tekuté), které mi připravoval bývalý
Ruffusův
osobní kuchař.

"Nemyslel bych, že tohle ještě někdy budu pít," nábožně jsem
polkl
doušek tmavého cejlonského jasmínového čaje. Další chod byl
jahodový
pudink se šlehačkou. Nemohl jsem moc otvírat pusu, protože
jsem měl
celý obličej potažený zaschlým hojivým gelem; navíc jsem se
přes
doktorčino uklidňování bál, že mi vypadají zuby - hrozivě se
mi
viklaly.

                                 ***

Za tři dny jsem vstal z postele. Šaty jsem měl pečlivě
vyžehlené
a dokonce navoněné - starou koženou bundu mi někdo vycídil do
matného
lesku a rezavé řetězy namazal olejem. Přejel jsem nad
oblečením
dozimetrem a kupodivu bylo v normě. Přesto jsem si raději
nechal župan
a navíc se mi začala tak točit hlava, že jsem si musel znovu
lehnout.
V uších mi nechutně hučelo.

Dalším dobrým znamením (prvním bylo, že jsem se dokázal
postavit; ne,
že mi hučelo v uších) byla má rostoucí chuť k jídlu, a to, že
jsem
přestal usínat v těch nejneočekávanějších okamžicích.

Za další tři dny, po snídani, jsem vstal definitivně a za
další den
se nechal Ruffusem provést po pevnosti. To, co jsem odhadoval
na
maximálně dvě hodiny, se protáhlo na dva dny. Pevnost je
mnohem
rozsáhlejší, než jsem myslel a dokonce i než se mi kdy zdálo:
Jak
jsem předpokládal, dal si ji vybudovat jeden z dřívějších
afrických
vůdců a Ruffus ji nechal rozšířit (lépe prohloubit) a stále se
na tom
pracuje - v nejspodnějším patře zástupy bratrů vysekávají a
betonují
další a další sály a místnosti.

Viděl jsem celé líhně, viděl jsem obrovské jesle (přes dva
tisíce dětí
všech barev a ras, staré od několika dnů do tří let), viděl
jsem
obrovské sklady (opravdu sklady) plné mrtváků. Pomalu chodí
dokola,
aby neztuhli, a jednou za čas jim je potřeba dát k jídlu
nějaké slupky
nebo listí; nejlépe řasy z jezera. Nechal jsem si vysvětlit,
co se
s lidmi vlastně stalo, jakým mechanismem byli přeměněni v
mrtváky, ale
Ruffus i doktorka jenom tak blekotali, nikdo nevěděl nic
určitého -
jen že ta pružinovitá chůze je snad uzpůsobuje pro pohyb v
místech
s nízkou gravitací.

"Jednou za čas musí mít i maso - to vždy několik z nich
porazíme," řekla
doktorka. Zaklapl jsem průzor.

Měl jsem z mrtváků husí kůži, ale jsou pro nás nutní, protože
doktorka
experimentuje s jejich ovládáním: "Když to dokáží Bytosti, my
také,"
řekla. A jistě už nějakého pokroku dosáhla - vzpomněl jsem si,
jak na
mne tiše čekali v chodbě.

Pak jsem viděl obrovské sklady potravin (Cizinci je Ruffusovi
navezli
z celého světa), viděl jsem elektrárnu, viděl jsem ubytovny
bratrů,
viděl jsem všechno.

Mimo nejmenších dětí měl každý čelenku.

Přemýšlel jsem, že ženy z líhní a bratry osvobodím, ale to by
vypukl
hrozný chaos. A nahoru zatím stejně nikdo nemůže, dokud deště
neodplaví radioaktivní popel. A kdo by se staral o ty děti.

Byl jsem se také podívat na místa, kudy jsem přišel. Koberce
byly
nové, chodby vymalované, ty příšerné železné křoviny po zdech
opravené, stejně jako výtah, kterému jsem přestřelil lano,
stejně jako
obě pancéřová vrata. Inženýrům čelenky nebránily v užitečných
iniciativách, a tak bych dnes ty hlavní termitovými granáty
nepropálil.

Za pár dnů začalo období dešťů. Nechal jsem obnovit celý
`elektronický
deštník`, jak tady dříve říkali systému kamer, senzorů
a meteopřístrojů, a díval se, jak proudy vody splachují vrstvy
šedobílého popele. Rozkázal jsem, že mrtváci nějaký čas
nesmějí
dostávat jezerní řasy.

Saladin stál před nyní už opravenými vraty, jak jsem ho
opustil,
a jeho zmáčený, ohořelý a orvaný pancíř vypadal pod nízkými
mraky
smutně.

                                 ***

Když za dva měsíce deště skončily, cítil jsem se naprosto fit.

"Je čas pokračovat," řekl jsem jednou ráno a po dlouhých
týdnech se
neoblékl do županu nebo do tepláků, v nichž jsem "běhal" po
chodbách.
Jinak jsem trávil dny zavřený v bývalém Ruffusově apartmá a
stejně
jako dřív on jsem se pečlivě zamykal. Každý by asi podlehl
paranoii,
mezi těmi tichými usměvavými tvory s čelenkami; za zády jsem
nikoho
z nich nesnesl.

Běhal jsem vždy s brokovnicí, a na dobu mého běhání měl Ruffus
rozkaz
vyklidit příslušné chodby. Kdyby se tam kdokoli objevil, bez
váhání
bych ho zastřelil.

Aby nedošlo k mýlce, byly to spíš procházky než běh, ale jako
jednonohému mi dělá dobře, říkat, že běhám.

                                 ***

Šaty na mně pořád trochu visely. Prohlížel jsem se ve velkém
nástěnném
zrcadle a zkonstatoval, že vypadám jako smrt. Holohlavý,
bledý,
hubený; ze zjizvené kůže obličeje trčí křivý nos a svítí žluté
oko. Po
ozáření mi vypadalo obočí i řasy - jenom vousy rostou nerušeně
dál.

Ze začátku jsem se nechával holit, ale poslední měsíc kolem
sebe
nesnesu už nikoho. Ti usměvaví nelidští lidé jsou hlavní
důvod, proč
jsem se rozhodl pokračovat tak brzo.

Ze začátku jsem také přemýšlel, že alespoň jednu ženu nechám
zbavit
čelenky. Ale z dlouhodobého hlediska by to byla chyba. Citové
vazby,
kompromisy, nutnost důvěry a tak. `Bude opravdu nejlepší, když
jim ty
čelenky necháš všem,` schválil tehdy mé rozhodnutí Ten druhý.
Přesto
jsem si nechal zjistit, jestli některá žena nemá na pravé ruce
jen tři
prsty. Dvě neměly, ale žádná z nich nebyla Singhaia.

Natáhl jsem si své staré bezprsté rukavice (levá na dlani
stále má
lesklou čmouhu po zásahu Salinasovou kulkou) a udělal do
zrcadla
napoleonskou pózu.

Pak jsem zavolal Ruffuse, dal mu poslední instrukce, nechal si
připravit zásobu jídla a vody, a pak jsem výtahem vyjel na
povrch.
Věci mi neslo několik bratrů.

Ruffus od doby, co jsem mu řekl, že jedu pryč, jenom slzí.
Stále tak
pečlivě udržovanou bradku má celou zmáčenou. Nezávidím mu.

Prošel jsem dlouhou chodbou k pancéřovým vratům ven. Tady jsou
místa,
kde na stěnách i přes vrstvy barvy stále vyvstávají skvrny od
krve.

Od předvčerejška bratři v protiatomových oblecích čistí
nádvoří;
všechna místa, kde déšť zanechal usazenou vrstvu
radioaktivního
popelu, všechny okapy a skruže prostříkali hadicemi. Tak se dá
vyjít
beze strachu z ozáření. Saladin sice pod geigerem cvaká trochu
víc,
než je zdrávo, ale uvnitř to bude v pořádku.

"Otevřít," řekl jsem a zjizvený a popálený průvlak se otevřel.

Zevnitř to zavonělo zatuchlinou a domovem. Když mi bratři
přinesli
zásoby, poslal jsem je do pevnosti. Když za nimi zapadala
vrata, cítil jsem se volněji.

Ve věžích na ochranné zdi byly instalovány nové vrhače
diskrétních
potenciálů a střídají se v nich hlídky. Ruffus vede pevnost
stejně
dobře jako bez čelenky, nemusel jsem se bát odjet.

Naložil jsem zásoby (příjemně jsem si přitom protáhl záda),
nalil do
zásobníku vodu, nastoupil, zavřel, a zapadl do křesla.
Poničený
amortizér zasténal.

"Přeji hezký den," řekl počítač.

"Hezký den i tobě. Rád tě slyším."

"Já vás také. Byly při dokončování útoku nějaké problémy?"

"Problémy?" zahleděl jsem se na popraskanou obrazovku. "Ani
ne. Nakonec to bylo docela jednoduché."

"Jak výstižně řečeno," řekl Ten druhý.

Pak se otevřela vrata v obranné zdi (i na nich bylo to železné
chrastí
opravené), počítač se otočil na místě a vyjel ven. Kola na
poškozených
osách zabubnovala po první nerovnosti. Zase jsem se po
dlouhých
týdnech cítil dobře.

"Jaký je cíl?" zeptal se počítač.

"Nevím, kde to přesně bylo, ale pamatuješ si místo, kde zemřel
ten
Japonec? Takado?"

"Jistě."

"Tak tam."

                                 ***

Na černém úbočí kuželové hory se válely rezavé, žárem natavené
vraky
obrněnců, a v místě, kde vybuchl Drobek, byl vodou zalitý
kráter.

Překonali jsme radioaktivní pustinu a cesta začala být
příjemná.
Počítač jel pomalu a nebe bylo modré.

Cesta byla příjemná, dokud jsme nesjeli z hor a nevjeli do
džungle.
Tam bylo po deštích rozbahněno a nebe zmizelo za bující
klenbou
zeleně. Ale i tak to bylo hezké - počítač se v osamělých
měsících
zabýval rozvojem konverzačního systému (rozpracoval ho z mých
rozhovorů s Tím druhým), a tak se nám všem třem docela hezky
povídalo.

                                 ***

Jednou k večeru počítač špatně odhadl nosnost povrchu na
takové velké
mýtině v džungli. Rostla tam šťavnatá tráva, nízký bambus a
vypadalo
to velmi pevně. Všude kolem se splétal temný prales plný lián
a vysokých stromů, a tak se mýtina stejně nedala objet.
Počítač
přidal, ale po pár metrech se kola začala propadat a vzápětí
těžký
stroj klesl do slizkého červeného bláta až po břicho.

"Naviják a dozadu," spíš jsem konstatoval, než se ptal. Ne že
bych
z toho měl radost, ale docela jsem se těšil, že si trochu
rozhýbu
nohy. I když se mezitím venku úplně setmělo.

"Ano," odpověděl počítač a jedním dechem pokračoval: "Cíl na
sedmi
hodinách, výška padesát metrů."

Když se něco začne kazit, začne se kazit všechno naráz.

                                 ***

Dávka z vulcanu upíra rozsekla vejpůl. Ne že by mu to dvakrát
vadilo.


                        Kapitola : Konec konců

Kdyby kinetin v lékárně saladinu neměl stářím sníženou
účinnost
a kdybych si nevbodl infuzi a regenerátor, už bych se
neprobral.

Takže jsem se zase jednou probral a zase jednou se cítil jako
mrtvola.
Seděl jsem v křesle a vnímal, jak se saladin pohupuje a
otřásá.
Počítač jel velmi pomalu, přesto mne hlava bolela tak, že se
mi do ní každý pohyb zarýval jako rozžhavené hřebíky.

"Jaká je situace?" zachraptěl jsem, a jak mi jazyk zachřestil
po
patře, zjistil jsem, že mám strašnou žízeň.

"Dva dny po napadení nepřátelským objektem označovaným
termínem
`upír`," řekl počítač, "po tyto dva dny obsluha označovaná
termínem
`Maxmilian` neaktivní. Rád vás slyším," přešel z oficiálního
do
konverzačního tónu. Jako bych v tom elektronickém hlase ucítil
úlevu,
možná i radost.

Bolest v hlavě mi pulsovala, rozlévala se do celého těla, a ve
vrcholných okamžicích mi rozostřovala pohled a zvukům
přidávala
nepravděpodobné ozvěny. Pokusil jsem se pohnout, ale moc to
nešlo;
zaschlým bahnem jsem byl ke křeslu doslova přibetonovaný.
Nakonec jsem
vstal i s potahem nalepeným na zádech, a za mohutného praskání
a opadávání bahnité krusty se po čtyřech doplazil k lednici.
Po dvou
doušcích džusu jsem se cítil mnohem lépe - abych do sebe
nenalil
všechny zásoby lahodné tekutiny naráz, spotřebovalo téměř
veškeré mé
sebeovládání.

Seděl jsem na podlaze a prohlížel si vnitřek saladinu. Vypadal
jako
prasečí rochniště; jako zaschlé prasečí rochniště. Červené
bláto bylo
absolutně všude a u průvlaku ležely tři černošedé ruce.
Vzchopil jsem
se a píchl si triádu - za pár minut už mi bylo zas o trochu
lépe.
Bolest v hlavě se stočila jako unavený had a jen při
rychlejším pohybu
o sobě dala vědět výstražným zasyčením. Dopil jsem druhý džus.

"Jak daleko je k cíli?" už se mi mluvilo docela fajn.

"Při současné průměrné rychlosti ještě třináct a půl hodiny,"
odpověděl počítač.

Sedm hodin z těch třinácti jsem spal, po zbytek jsem střídavě
drápal
bahno z koberce (a vůbec ze všeho), dával si na vykloubené
prsty
studené obklady, mazal si popálený obličej, vyhazoval
smradlavé
mrtvácké ruce a odpočíval. Když jsem se pak sprchoval a v
umyvadle
čistil oblečení, ucpal se odpad.

"Myslíš, že tady těch bestií zůstalo víc?" poprvé se ozval Ten
druhý.

"Upírů, myslíš? A tím `tady`, tady na Zemi?" pokrčil jsem
rameny: "Kdo
ví. Mě spíš překvapili ti mrtváci."

"Třeba někdo objevil, jak je ovládat, a třeba je poslal proti
Ruffusovi," řekl Ten druhý.

"Třeba. Ale moc tomu nevěřím. Spíš to byla náhoda a upír se
mrtváků
držel kvůli jídlu. Nás napadl jen tak ze cviku."

"Třeba," přikývl Ten druhý. Usnul jsem s rukama v rozdělaném
odpadu.

                                 ***

Od doby, co jsem tu byl naposledy (vlastně i poprvé), se okolí
zatraceně změnilo. Možná to dělalo, že je po období dešťů a že
všude
něco roste.

"Je to přesně tady?"

"Souřadnice se kryjí," odpověděl počítač.

Otevřel jsem průvlak a do bolavého obličeje se mi napřela vlna
horka.
Přes vůni rostlinstva byla cítit poušť. Trochu jsem se otřásl,
i když
Sahara voní jinak než Kalahari. S brokovnicí v ruce jsem
sklouzl do
polehlé trávy. Ve vzduchu bzučely mouchy, ale nebyly jich
takové
miliardy, jak by se dalo čekat. Pod nohama se mi rozběhli
pavouci.

Pomalu jsem obcházel okolí a stále mi nic nepřipadalo
povědomé. Všechno
rašilo a bujelo; i mnohé z těch spálených stromů, co vypadaly
jako
mrtvé černé pahýly, zezelenaly.

"Tady tenkrát Guss zabil toho Japonce," ukázal Ten druhý na
pruh písku
v trávě.

"Taky to mohlo být támhle," kývl jsem na druhou stranu k téměř
stejné
písčině. Deště z načervenalého písku odplavily popel.

"Nesmysl...!" chtěl se začít hádat Ten druhý, ale zarazil jsem
ho:
"Jak to Guss tenkrát přesně říkal? Každý druhý měsíc tu na
tebe bude
někdo čekat, nebo každý nový měsíc?"

Ten druhý se zamyslel: "Nevím, jestli každý nový nebo každý
druhý, ale
s měsícem to něco mělo."

"Takže dík. Takže počkáme," otočil jsem se a vrátil se do
saladinu.
Osobně si myslím, že Guss říkal každý nový měsíc. Podle
počítače bude
nový měsíc (astronomicky, ne kalendářně) za sedmnáct dnů.

                                 ***

"Nevěřím, že z Gussova klanu někdo cestu do Jižní Afriky
přežil.
Vzpomeň si, jak jsme dopadli my," Ten druhý už zase začínal se
svými
optimismy. A to čekáme teprve třetí den.

"Jestli někdo přežil, tak právě oni. My jsme na to šli úplně
hloupě."

"Kdyby to někdo z nich dokázal, věřím, že bychom tu
neutronovou bombu
nepřehlédli. Jak by odbouchla Cizincům raketu."

"Těžko tomu mezihvězdnému kolosu můžeš říkat raketa," ušklíbl
jsem se,
"a třeba neutronové granáty nenašli, třeba jim to trvalo déle,
třeba
tam vůbec nešli, třeba... Co já vím. Počítač výbuch třeba
nemusel
zaznamenat. Ale jestli tam šli, věřím, že se někdo z klanu
vrátil.
Guss, minimálně."

"O tom výbuchu by Ruffus určitě něco věděl."

"Ty ses ho na to ptal?"

"Vždyť s Cizinci od Čadského jezera kšeftoval, a řekl, že
odlétli!"

"Guss nemusel odbouchnout zrovna ty od Čadského jezera."

"Ale...!"

V podobném a stále zostřujícím duchu se nesly naše debaty. Čím
jsme
byli s Tím druhým nervóznější, tím moudřeji počítač mlčel -
možná si
buduje `hádací submodul` konverzačního systému.

Osmý den už se s Tím druhým v saladinu nedalo vydržet. Obličej
i prsty
byly v pořádku, tak jsem si do tlumoku zabalil jídlo a vodu na
dva
dny, uvázal si turban proti slunci, vzal si pás s náboji a
brokovnici
a vyrazil na "procházku". Chůze mne vždycky uklidňovala.

                                 ***

Zahlédl jsem několik malých zvířat (velkých asi jako kočka) a
dokonce
i nějaké ptáky. Na noc jsem si lehl doprostřed holiny v křoví,
ale
nespal jsem, a díval se na hvězdy. Kolem šustili pavouci a
malí, téměř
průhlední štírci. Pomrkávající hvězdy mi připadaly
nepřátelské.
Přemýšlel jsem, na kterých asi právě vymírá lidská rasa
přeměněná na
bojové automaty.

Druhý den procházky byl daleko zajímavější než první - nemohl
jsem
nalézt saladin.

"Přejdeš půl pouště jen tak od oka a dojdeš přímo k němu. Teď
se tady
motáš jako cvok," popichoval mne Ten druhý a snažil se mi
radit, jak
zacházet s velkým, přesným, vojenským kompasem - navigační
počítač
jsem si nevzal naschvál (bez funkčních satelitů by mi tady
mimo cest
byl stejně na nic). Nechápal jsem, jak jsem se mohl po poušti
orientovat s tím mrňavým rozkomíhaným nesmyslem z výbavy
aitoru.

"Asi to byla opravdu náhoda," řekl jsem, schoval kompas do
kapsy
a vykročil podle citu.

Po pár metrech jsem uslyšel nějaký zvuk. Slabý zvuk. Cizí
zvuk. Zase
jednou se mi zježila kůže na hlavě a brokovnice mi ze zádového
závěsu
vklouzla do rukou ani nevím jak. Takový zvuk jsem nikdy
neslyšel -
bylo to něco jako rychlé pravidelné bručení.

"Možná nějaký pták," zašeptal Ten druhý.

"Možná nějaký upír," zašeptal jsem já a proklínal se, že mne
taková
hloupost jako dvoudenní výlet vůbec kdy mohla napadnout.

"Nejlepší bude zjistit to," zašeptal jsem.

"Nejlepší bude zmizet," zašeptal Ten druhý.

Sice se mi třásla kolena, ale vykročil jsem vpřed. Ten druhý
chvilku
zuřivě protestoval, ale pak zmlknul, aby mne nerušil.

Přerývané bručení se blížilo a než jako bručení teď znělo jako
mručení. Chvílemi kolísalo, chvílemi zesilovalo.

Po krku mi tekl pot (ani neprůstřelnou vestu jsem si nevzal!)
a pod
podrážkami šustila tráva a vrzal starý, deštěm udusaný popel.
Mouchy
bzučely a pavoučí nožky hlasitě škrabotaly. Měl jsem pocit, že
slyším,
jak dopadají paprsky slunce.

"Nemáš nataženou flintu!" najednou zašeptal Ten druhý. Málem
jsem si
ukousl jazyk, jak jsem se jeho hlasu lekl. Zarachocení závěru
se
rozlehlo jako výbuch.

Přestože jsem měl kolem čela závit turbanu, pot mne přes
bezřasá víčka
pálil v očích, že jsem musel stále mrkat.

"Tam na tom stromě!" zašeptal Ten druhý.

"Co to sakra je!" šel jsem do kleku, brokovnici zapřenou v
lokti. Na
zuhelnatělém pahýlu tlusté větve, ve stínu čerstvých haluzí,
viselo
něco jako obrovský pavoučí kokon. Bylo to sice dost daleko,
ale
namodralou barvu čerstvých pavučin rozeznám snad i potmě.

"Ježišimarja!" neudržel se Ten druhý. Mně se najednou tak
potily ruce,
že mi málem vyklouzla puška.

"Teďka se ti to všechno vrátí! Všichni ti snědení pavouci!"

Když jsem podle velikosti kokonu odhadl velikost pavouka,
který do něj
zabalil svá vajíčka, málem jsem začal ječet. Jinak jsem
naprosto
nevěděl, co dělat. Nejméně ze všeho se mi chtělo hýbat -
pavouci
špatně vidí nepohyblivé věci, ale bleskurychle reagují na
náznak
jakéhokoli hnutí.

"Sakra, proč by ale pavoučí zámotek mručel?" napadlo mne
najednou.

"To nevím. Taky jsem nikdy tak velký pavoučí zámotek neviděl!"
hystericky zašeptal Ten druhý.

"Třeba to není pavoučí zámotek."

"Třeba je to africký mručící pytlík! Vidíš tu pavučinu, vidíš
ji?!"
zasyčel Ten druhý o poznání hysteričtěji.

"Jo," řekl jsem, pomalu vstal a na toporných nohou vykročil k
zámotku.
Ten druhý nad mým činem dočista oněměl.

Okolním rostlinstvem se prohnal závan větru. Přes svou
(rádoby) odvahu
jsem v tom spíš než vítr slyšel zašustění nohou obrovského
útočícího
tvora. Strnul jsem jako socha, s protézou nakročenou ve
vzduchu.

"Kde by se takový velký pavouk vzal?" dodal jsem si kuráž,
když mne
předsmrtná strnulost přešla. Zámotek se ve větru lehce
pohupoval.

"Radioaktivita, mutace..." začal mi dodávat kuráž i Ten druhý.

"Blbost!" šeptem jsem ho zakřikl.

"Tak si třeba Cizinci chtěli vyvinout ještě jeden druh
pozemských
vojáků a třeba jim nějaký utekl. Víš, jako upíři."

"Blbost," zopakoval jsem, ale to už tak přesvědčeně neznělo.
Přesto
jsem pokračoval v chůzi.

"Můžeš mi sakra říct, proč k tomu sakra jdeš?!" hlas Toho
druhého
začínal přeskakovat.

"Ne," řekl jsem.

A pak jsem byl těsně u kokonu. Visel asi ve výšce mých prsou a
jasně
jsem cítil kyselou vůni čerstvé pavučiny. Kokon byl tak těžký,
že jeho
závěs, třoucí se o větev, povrzával. Měl jsem takovou husí
kůži, že
jsem si připadal jako dikobraz; přes sluneční žár a proudy
potu mne
chvílemi roztřásala zimnice. Kokon stále přerývaně mručel.

"Třeba jsou v tom mouchy, aby mladí pavouci měli co jíst,"
zašeptal
Ten druhý, "proto mručí."

"Třeba," řekl jsem a opatrně šťouchl do kokonu hlavní. Mručení
zvýhružnělo.

"Proč tohle děláš?!" hlas Toho druhého zněl najednou plačtivě.
Nevím,
jak bych mu vysvětlil, že bych už nikdy neměl klidný spánek,
pokud
bych nezjistil, co ten kokon znamená.

"Takhle budeš mít nejklidnější spánek, jaký si dovedu
představit.
Věčný se mu říká," šeptl Ten druhý, jako by mi četl myšlenky.
"Aspoň
do toho nejdřív střel, než do toho budeš příště šťouchat!"

Také jsem o tom přemýšlel, ale na kokonu se mi něco zdálo čím
dál
divnějšího, než abych do něj střílel.

Zaťal jsem zuby a vytáhl aitor.

"Snad do toho nechceš říznout!" málem vyjekl Ten druhý.

"Mlč!" zakřikl jsem ho a opatrně nařízl první vrstvu pavučin.
Pot
z brady a špičky nosu mi kapal na ruce.

                                 ***

"Sakra!" vydechli jsme s Tím druhým jednohlasně. Pod
pavučinami byla
tmavomodrá látka. Obyčejná tmavomodrá látka. A snovat látku
žádný
pavouk nedovede. Jak jsem se nad kokonem nakláněl, ucítil jsem
na
zpoceném obličeji takový teplý voňavý závan. A znova, a přesně
v rytmu
toho mručení.

"Ne. Tomu nevěřím," řekl Ten druhý.

"Kde by se to tady uprostřed ničeho taky vzalo," přisvědčil
jsem, ale
schoval jsem nůž a dál pavučinu trhal prsty.

Když jsem se propracoval k druhému konci, kokon se zamlel a
mručení
ustalo. Závěs, který vypadal jako z pavučin, byla pavučinami
opletená
liána.

Nadzvedl jsem cíp modré látky.

Neuviděl jsem hemžení osminohých tělíček, jak jsem se v koutku
duše
obával, ale uviděl jsem přesně to, čeho jsem se obával snad
ještě víc:
malý hnědý obličejík, černé vlasy, palec v puse a obrovské
modrošedé
oči zarámované dlouhými řasami. Dítě vyndalo prst z pusy a
řeklo: "Á?"

Ten modrošedý pohled mi byl nějak divně povědomý.

V tu chvíli se za mnou ozvalo rychlé kovové zasvištění.

Padl jsem na zem a hledí brokovnice překrylo postavu s
napřaženou
mačetou.

Nevím, proč jsem nestiskl spoušť.

Nevím, proč v kratičkém okamžiku mého zaváhání mačeta
nedopadla.
Asi instinkt.

"Vidím tvé jizvy, Maxmiliane," řekla Singhaia.

                                 ***

Úplně jsem zkoprněl, tak mne Ten druhý předběhl:

"Na co je to sakra dítě zamotané v sakra pavučinách?! Málem
jsem
z toho měl smrt!"

Singhaia sklonila mačetu a zuby se jí zaleskly v širokém
úsměvu: "The
Second, démon. Zdravím tě. Pavučiny jsou nejlepší ochrana
proti
moskytům."

"Singhaio?!" konečně jsem se také zmohl na slovo. Chytla mne
za ruku
a pomohla mi vstát. "Co tady proboha děláš!?"

"Máš tady poblíž domluvenou schůzku s Gussem. Každý nový
měsíc. Tak
kde jinde bych měla být?" Sundala mi z ramene rozmáčklého
pavouka
a znovu se usmála.

Co se na tohle dá říct? V hlavě jako by mi pršely bleděmodré
cihly.
Otočil jsem se a ukázal na dítě: "A co je sakra tohle. Kdo je
sakra
tohle?!"

"Myslíš Džounasin?" Singhaia mluvila tónem, jako bychom se
naposledy
potkali včera večer někde v cukrárně.

"Džounasin?!"

"Dostala jméno podle Džounase, o jehož bílých vlasech zpívá
Dech
pouště."

"Dech... Dostala... navíc holka...! A kdes ji vzala?" cítil
jsem, že
začínám trochu vrávorat.

"Kdyby mne vychovali v misijní škole, řekla bych, že je to
plod naší
čisté lásky," Singhaia se nad výrazem mého obličeje škodolibě
zachechtala.

"Dobře," ovládl jsem se. "Dobře. Popovídáme si, ale někde
jinde,
v klidu. Mám tady auto, chci říct obrněný transportér. Ale
vlastně ho
nemůžu najít...," najednou mne nějak rozbolela hlava.

"Je kousek odtud. Jen proto, že jsem poznala saladin, ještě
žiješ.
K Džounasin nikdo nesmí."

"Tak proč ta mačeta?" vyhrkl Ten druhý.

"Stroj jsem poznala... Ty jsi jiný. Hmm. Hezčí."

"Dík," zašklebil jsem se.

"Žluté oko je oko démona, a vidoucího démona nikdo neporazí,"
zahleděla
se mi do obličeje, "a jizvy jsou paměť bojů. Na ty je každý
pyšný."

"Taky pořád s těma jizvama..." vzal jsem Singhaiu za bradu a
natočil
jí tváře ke slunci. Asi neměla snadný život. Byla hubená a
kolem úst
se jí táhly dvě vrásky, jaké mívají lidé, kteří buď mnoho
utrpení
zažili, nebo mnoho utrpení způsobili.

"Rád tě vidím," řekl jsem.

Pak nastalo takové to objímání a slzení. Nevěřil bych, že
Singhaia
dokáže slzet.

"Á," ozvalo se zezadu.

"Lezou po ní mouchy, jdeme," řekl jsem.

                                 ***

Saladin byl opravdu už jen kousek.

A pak jsme si se Singhaiou vyprávěli a vyprávěli, střídavě
chovali
Džounasin, a slunce se pomalu sklánělo k obzoru. Nejdřív jsem
mluvil
já (sklidil jsem několik obdivných pohledů - ani ne za to, že
jsem
dokázal vyprostit saladin, uříznout si nohu nebo dobýt
Ruffusovu
pevnost, ale za to, že jsem se dokázal živit syrovými
pavouky), pak
Singhaia. Vyprávěla, když mne tenkrát zasáhly uspávací střely
z vrtulníku, jak je s Jonášem pronásledovali muži v čelenkách,
a jak se
rozdělili.

"Boj je společný, utíká každý sám," řekla Singhaia, "a Džounas
to
nedokázal." Tvářila se jako kámen, ale já v té chvíli
pochopil, kde se
vzaly ony dvě vrásky kolem jejích úst.

Když se setmělo, rozdělali jsme malý oheň. To je prý starý
africký
zvyk, posedět u ohně, když se lidé setkají po dlouhé době.
Oheň
spojuje to, co čas uvolnil.

"Myslel jsem, že jsi mrtvá," díval jsem se do tančících
plamínků
a přemýšlel, co k Singhaie doopravdy cítím. Bylo dlouho ticho
a hmyz
šustil a noční vítr pročesával křoviny.

"Já jsem věděla, že jsi živý," přihodila do ohně větývku a
dřevo
hlasitě zapraskalo.

"Neprozradí nás ten oheň?" řekl Ten druhý.

"Jak stará je Džounasin?" zeptal jsem se.

"Nevím přesně. Kolem půl roku."

"Je zdravá?"

Singhaia pokrčila rameny: "Občas se jí špatně dýchá. Dost
špatně."
Měla dítě položené na kolenou. Zamrkalo, jako by vědělo, že
mluvíme
o něm. Plamínky jeho pohledu se mi odrazily v očích, holčička
se
bezzubě usmála a zase usnula.

"Už vím, proč je mi ten její kukuč tak povědomý," řekl Ten
druhý,
"viděl jsem ho na tvé fotce z dětství."

"Na jaké, prosím tě?"

"Z domova. Z děcáku." To české slovo znělo noční africkou buší
hrozně
cize.

Pak jsme šli spát i my se Singhaiou.


                        Kapitola : Cesta krve

Uplynul zbytek dní do nového měsíce.

Právě se nachyloval večer a právě jsem vyráběl našeho boha. To
řekla
Singhaia, že každý kmen by měl mít boha a každý bůh by měl mít
tělo.
Teprve vyřezáním se bůh stane opravdovým bohem.

Zápasil jsem s metrovým špalkem už druhý den, ale aspoň bylo
co dělat.
Zrovna jsem se snažil špičkou aitoru vydlabat něco jako oči,
když se
z otevřeného průvlaku ozval hlas počítače: "Čtyři cíle na pěti
hodinách." Bylo to tak nečekané, že jsem ztuhl jako nedodělaný
bůh.
Jen prsty, v nichž jsem svíral rukojeť nože, mi zbělaly.
Zbraně
saladinu však zůstaly skryté.

"Zdravím tě, Pane neviditelného stroje," promluvil mi za zády
hluboký
hlas s irským přízvukem. Pomalu jsem vstal, a zatímco jsem se
otáčel,
dostával jsem pod kontrolu obličej.

"Vidím tvé jizvy, náčelníku Gussi," obřadně jsem pozdravil.
Guss
v nízkém slunci vypadal pořád stejně. Ostře řezané zjizvené
tváře,
černé vlasy, rovná postava, široká ramena. Zvedl ruku a od
křovin
neprůhledných padajícím soumrakem se odlepilo několik stínů.
Přesně
tři stíny. Dvě ženy se samopaly a vysoký mladík s dlouhou
puškou.

Obřadně pozdravili mé jizvy, když ze saladinu vyklouzla
Singhaia,
v jedné ruce pistoli, v druhé Džounasin.

Atmosféra rázem zledovatěla.

"Zdravím vás. Náš oheň je váš oheň," řekla po chvilce mlčení
a schovala zbraň. Příchozí se uvolnili, beze slova se
rozsadili kolem
ohniště a odložili automaty do trávy. Tihle lidé chtěli
Singhaiu už
dvakrát použít jako potravu. To asi zanechá stopy i v otrlé
duši.

Protože slunce zatím téměř zmizelo, přiložil jsem na oheň
odřezky
z našeho boha.

"Hezký bůh," řekl Guss zdvořile-konverzačním tónem. Šokovalo
mne, že
ti lidé berou něco tak nepravděpodobného, jako naše setkání,
tak
samozřejmě. Ten druhý se neudržel a řekl to nahlas.

"Slíbili jsme si přece, že se tu setkáme. Můj klan byl dlouho
na
cestách, ale vrátil se, a teď na tomto místě uvidí už čtvrtý
nový
měsíc," Gussova angličtina zněla trochu udiveně - asi se divil
mému
údivu.

Pak jsme mlčeli, dokud Singhaia neudělala jídlo a dokud každý
nedostal
plechovku džusu. Kupodivu sem to ticho patřilo a nebylo nijak
nepříjemné.

"Jak dopadly tvé plány, Gussi?" řekl jsem, když do mne po
jídle Singhaia nenápadně strčila loktem.

"Protože ses nevracel, můj klan odešel do Jižní Afriky.
Cizinci ale
odvezli všechny neutronové zbraně. A mimo těchto tří bojovníků
o všech
ostatních zpívá Dech pouště," Guss na chviličku sklonil hlavu:
"Jak
dopadly tvé plány, Maxmiliane?"

"Stejně," řekl jsem, "stejně špatně. Do Jižní Afriky jsem se
ani
nedostal a přišel jsem o Jonáše a o nohu," vyhledal jsem jeho
pohled.
"A tvé další plány, náčelníku Gussi?" Neuhnul, ale v jeho
očích bylo
něco, co tam dříve nebývalo: taková matná šedá propast.
Beznaděj.

"Cizinci odlétli. Pralesem chodí muži se stříbrnými čelenkami
a loví
lidi. Živí mrtví mají hlad a viděl jsem dalšího létajícího
upíra. Ti
s čelenkami mi vzali polovinu klanu. Odejdu, a buď zvítězím
nad jejich
vládcem, nebo zemřu."

"Muži se stříbrnými čelenkami už nebudou lovit lidi a nebude
třeba je
zabíjet. A na smrt ještě není čas, je před námi práce," řekl
jsem.

Guss má slova ignoroval: "Vím, kde má pán stříbrných čelenek
sídlo.
Pomůže mi tvůj stroj v jeho dobytí?"

Řekl jsem mu tedy, co se stalo v pevnosti. Upřel na mne dlouhý
pohled
a vážně přikývl:

"Máš pravdu. Nebude třeba zabíjet." Jak to říkal, zcela
mimovolně
v pěsti rozdrtil plechovku od džusu: "Jaké jsou tvé nové
plány,
Maxmiliane?"

Vysvětlil jsem mu je. Jak jsem mluvil, jeho vyhaslý zrak se
postupně
rozjasňoval. Můj plán byl trochu upravený Ruffusův plán. Když
jsem
domluvil, Guss vytáhl krátký opotřebovaný nůž a beze slova
začal
pracovat na mém bohu. Všiml jsem si, jak se Singhaie údivem
rozšířily
oči. Špičkou nohy mi přistrčila můj nůž a bradou naznačila, ať
okamžitě začnu vyřezávat také. Pak s oběma ženami i chlapcem
urychleně
odešla od ohně.

Guss vyřezával zleva, já zprava a odřezky jsme házeli do
plamenů.
Potom jsme noži vyhloubili jámu, boha do ní usadili,
zkontrolovali,
zda stojí rovně, zasypali jeho patu, a zem pečlivě udusali
jílci. Po
nepravidelné dřevěné tváři tančily odlesky červeného světla.

"Zavolám ostatní," řekl Guss a tiše hvízdl. Vynořili se jako
tmavé
nedočkavé stíny.

Rozesedli jsme se kolem boha.

"Protože neznáš slova obřadu, pronesu je já, Maxmiliane," řekl
Guss.
Zvedl hlavu k hvězdnatému nebi, rozpřáhl ruce a slavnostně
oznámil:
"Toto je nový bůh pro nové časy. Strhne všechna vítězství na
naši
stranu. Teď musí dostat jméno," otočil se na mě a plameny se
mu leskly
v očích. Krásný obřad, pomyslel jsem si, krásný a krátký. Ale
jak se
sakra dávají jména bohům?! A jak si mám nějaké tak narychlo
sakra
vymyslet?! Pak mi hlavou kmitla škodolibá myšlenka. Nabízelo
se to
vlastně samo:

"Tvé jméno bude The Second."

"Pojmenováním nový bůh ožívá," řekl Guss.

Všichni jsme s úctou sklonili hlavy.

"Vypadáš jako pěkný slizoun," tichounce jsem zašeptal a vrhl
pohled na
nesouměrnou dřevěnou skulpturu. Ten druhý dokázal přes mé
zaťaté zuby
jen temně zavrčet.

Pak se nálada uvolnila. Sedělo nás tam šest lidí ztracených v
noci
a obrovské pustině, možná šest posledních svobodných lidí na
Zemi,
a povídali jsme si. Šest lidí a dřevěný bůh v kruhu
třepotavého světla
obklopeného temnotou. Po tvářích nám tančily červené odlesky,
hořící
dřevo vonělo a plánovali jsme dobytí vesmíru.

Guss zvrátil hlavu k pomrkávajícím bodům v nebeské báni.
Všichni jsme
ho následovali.

"Hvězdy zrudnou krví našich nepřátel," řekl, "máme nového boha
a máme
cíl. Cesta krve může začít."

                                 ***

Když jsem uléhal vedle Singhaiy na palandu v saladinu, řekla:
"Tím, že
s tebou Guss pracoval na našem bohu, tě přijal za sobě
rovného. Časem
ti nabídne tetování Naší cesty. Neodmítni to."

"Neodmítnu."

Singhaia dlouho mlčela a když jsem podle jejího pravidelného
dechu
myslel, že spí, řekla: "Co když ti Cizinci, co byli tady, jsou
v širším měřítku ti hodní?"

Také jsem o tom přemýšlel. Už dřív, a dlouho a dlouho. Chtěl
jsem jí
odpovědět něco jako: `tak my budeme ti zlí,` nebo: `vztáhneme
na ně
lidské měřítko`, ale nakonec jsem neřekl nic. Džounasin spící
na horní
palandě hlasitě chrčela.

Těsně před usnutím jsem zašeptal: "Jonáš není mrtvý. Mají ho
oni." Ale
to už Singhaia asi doopravdy spala.

                                 ***

Druhý den ráno jsem Gussovi řekl heslo, na které ho stráže
vpustí do
pevnosti. Dohodli jsme se, že otrokům čelenek svobodu
nevrátíme.

"Dobře, že jsi nepodlehl, a nezabil bývalé vládce. Byli dobří
vůdci,
budou dobrými poddanými. A muži ve stříbrných čelenkách jsou
dobří
bojovníci - neznají strach ani pochybnosti. Budeme je takové
potřebovat. Proti nim budou stát cizí válečníci, a kdo ví, zda
by jako
svobodní neselhali," řekl Guss a tím to pro něj bylo vyřešené.
V tomhle jsme se plně shodovali - já jsem si pocit, že se ze
mne stal
druhý Ruffus, vyjasnil už dávno a Guss se takovými problémy
vůbec
nezatěžuje. Nejdůležitější je zvítězit.

Tráva byla zvlhlá rosou a k snídani byl pap-anc-tek. Není o
moc horší
než přestárlý syrový pavouk. Pak byl čas se rozloučit.

"Změnil ses, Maxmiliane," obřadně mi položil ruku na rameno
Guss,
"stejně jako se tvůj stroj změnil z neviditelného na
viditelný."

Pak jsem si položil ruku na rameno s ostatními, jen Džounasin
jsem
cvrnkl do nosu.

Slunce už vystoupilo nad obzor a oni museli vyjít dřív, než
začne
připalovat. Má cesta vede přesně na opačnou stranu. Chci zajet
do
Evropy, sehnat si pořádnou protézu, opravit saladin, možná
zprovoznit
ty ostatní, jestli tam kdesi v Německu zůstaly, poohlédnout
se...

"Jak chceš přivézt další stroje, když budeš sám, Maxmiliane?"
zeptal
se ten vysoký mladík - je to starý známý Abdullah a o mou
kádvojku
pečuje jako o živého tvora. Teď místo do pevnosti u Viktoriina
jezera
chce se mnou do Evropy.

"Můj počítač to zařídí," poplácal jsem pancíř saladinu, z
kterého už
slunce odpařilo rosu.

"Abdullahu, neklaď hloupé otázky!" řekla starší z Gussových
žen.
Singhaia si nadhodila Džounasin v zádovém závěsu, levou ruku
zaháknutou v popruhu samopalu, a tak divně se jí leskly oči.
Nemohla
pochopit, proč ji a Džounasin nechci s sebou. Nemohla
pochopit, že se už
nikdy na nikoho nechci vázat, že chci být sám. Vyhrožovala, že
za
saladinem půjde pěšky. Zlomil jsem ji teprve tím, že v
pevnosti je
lékařka, která dítěti vyléčí obtíže s dechem. A tím, že se do
roka
vrátím.

Než se vrátí Cizinci, budeme mít k dobru ještě rok.

                                 ***

Slunce tedy svítilo normálně jako každý den. Singhaia se
zlobila
a Abdullah byl uražený. Mě po snídani trochu bolelo břicho.
Guss se
tvářil neproniknutelně a jeho ženy už byly netrpělivé a chtěly
vyrazit. Náš bůh ve slunečním světle vypadal jako špalek dřeva
zčásti
zakopaný do země. Ten druhý kupodivu mlčel.

Stiskl jsem klíč, vyhoupl se do saladinu, krátce zamával a
průvlak se
ze mnou skřípavě zabouchl. Křeslo předsmrtně zasténalo a spona
bezpečnostních pásů kovově cvakla.

                                 ***

Takhle obyčejně a všedně začala Cesta krve. Cesta ke hvězdám.
Na jejím
konci už možná nebudu živý, ale co vím, že naši nepřátelé
budou
litovat, že kdy sestoupili na Zem a dotkli se Člověka.

                                 ***

"Ale co když Cizinci nemají červenou krev? Co když nemají
žádnou krev?
Jak potom hvězdy zrudnou?" řekl Ten druhý.

"Panebože, mlč už taky jednou!"

KONEC knihy


