Jiří Kulhánek
Divocí a zlí - část první: Čas mrtvých


  Jiří Kulhánek: Divocí a zlí - část první 
  Čas mrtvých
  Copyright (c) 1999 Jiří Kulhánek
  Illustrations (c) 1999 Juraj Maxon
  Copyright (c) Klub Julese Vernea Praha 1999
  ISBN 80-85892-42-1


  /Veškeré skutečnosti v této knize jsou neskutečné.
  Ty "skutečné" jsou o to neskutečnější. 
  Pouze citáty z bible jsou autentické./

		MY

  /Říkal mi komandér Horak, že nejsem dvakrát sympatický člověk.
  Má pravdu - nejsem člověk.
  A jsem na to pyšný.
		Patejl/

	PRVNÍ

  "Letecký den začíná," zaprskal mikrofon vysílačky. Poručík McCracken
by se vsadil, že v hlase slyšel něco jako náznak humoru.
  Z okna pětadvacet pater nad poručíkovým deštníkem vylétlo lidské tělo.
McCracken přemýšlel, proč padající lidé vždycky tak strašně ječí.
  Naštěstí to netrvalo dlouho a ječící hlava se rozprskla o hranu
žulového obrubníku.
  "Oni to myslí vážně," zašeptal vrchní seržant Brown a odcvrnkl si z
klopy policejní pláštěnky něco lesklého a růžového. Dopad těla zvedl z
mokrého chodníku oblak vodní tříště.
  "To si piš, fízle," vysílačka byla stále zapnutá, "od teďka stejná
produkce každou půlhodinu," hlas se odmlčel, "a kdyby vám to připadalo
příliš monotónní, můžeme přejít na skupinové lety. Dvojice, trojice, jak
libo." Tentokrát po posledním slovu opravdu následovalo krátké zasmání.
  "Co je to sakra za zrůdu?" řekl vrchní seržant Brown. Jeho černý
obličej byl spíš šedý a trochu se mu třásly rty. McCracken zvedl
vysílačku:
  "Doručit peníze bude trvat ještě hodinu, možná dvě. Takže..."
  "Takže budou ještě dvě exhibice, možná čtyři," skočil mu do řeči
veselý hlas, "a ať vás ani nenapadne tu mrtvolku uklízet. Tady seshora
vypadá moc dobře - dobrý základ dynamického uměleckého projevu na téma
,Policie nespolupracuje`." Tentokrát v hlase žádný smích nezněl a
McCrackena pojal pocit, jako by ho po zátylku pohladil lední medvěd.
  "Sakra! Řekl jsem vám, že prachy jsou na cestě; všechno, co chcete, je
na cestě. Proč zabíjet další rukojmí?!"
  "Proč? Protože jsem to slíbil," odpověděl hlas, "a... a protože mě to
docela baví." Suché prsknutí v mikrofonu ukončilo hovor.

		***

  Drama v pětadvacátém podlaží Fordova mrakodrapu trvalo už čtyři
hodiny. Schéma standardní: Nezjistitelný počet útočníků drží jako
rukojmí skupinu lidí a požaduje výkupné. Těch lidí je jedenasedmdesát
(sedmdesát) a těch peněz sto padesát milionů. USD. Hotovost. Vyjednávání
selhalo a selhala i elitní jednotka. Těla vojáků v černých kuklách
poslali teroristé výtahem - ani jedno nechybělo. To, že obrana zločinců
byla stoprocentně účinná, svědčilo o pečlivě připraveném plánu. To, že
chvilku potom, co sanitky odvozily vojenské mrtvoly, vylétlo z okna
ječící tělo, zase o tom, že jsou odhodláni plán stoprocentně dodržet.
Když si McCracken představil, že by ten ječivý křik mohl slyšet ještě
sedmdesátkrát, na okamžik ho pojal pocit, jako by na ramenou držel celý
svět. Sevřel deštník loktem a na přenosném telefonu vyťukal číslo
kanceláře pasadenského starosty.

		***

  "Ten druhý je dobrovolník a slíbil, že předvede nějaké akrobatické
prvky," zaprskala vysílačka.
  McCrackena tentokrát pro změnu nepojal žádný pocit. Tělo se ve vzduchu
otáčelo jakoby zpomaleně a letělo stejně rychle jako kapky houstnoucího
deště - poručík předsmrtný řev neslyšel. O to hlasitěji ho zasáhl
šplouchavý zvuk dopadu.
  To se odehrálo o půl hodiny později.
  "Ty kurvo," řekl směrem k vysílačce a v bezmocném vzteku bacil do
střechy modrobílého policejního vozu. Vrchní seržant Brown stočil pohled
k hluboké proláklině v plechu, ale nějaký perverzní magnet mu ho vrátil
zpátky na mrtvolu. Zdálo se, jako by muž (tentokrát tělo nepadlo hlavou
na obrubník, tak se dalo poznat, že je to muž), tedy jako by se ten muž
ještě hýbal. Před tímto letem jim vysílačka znovu zakázala odnášet těla
pryč - prý aby nevnímali čas tak abstraktně. Po jakémkoli pokusu o
manipulaci bude následóvat akrobatické duo. "Hodíme je trochu bokem, aby
se nám nepletli do časomíry," zažertoval hlas z vysílačky. Brown měl
dojem, že slyší, jak v rozpláclém těle skřípou kosti. Na střeva,
vyhřezlá z puklého saka, dosedla kovově zelená masařka.
  /(Kde se tady v tom dešti bere?)/
  Z vnitřností stoupala pára.
  Proláklinu ve střeše vozu už naplnila voda, a policejní doktor v
oranžové pláštěnce zavázal poručíku McCrackenovi rozraženou kůži. Krev
obvazem rychle prosákla a pravidelně odkapávala na mokrý asfalt.

		***

  Nebe bylo šedé a mrakodrapy dnes dostávaly svému jménu. Déšť byl teplý
a ve vzduchu páchly zvratky živých a výkaly mrtvých. Bylo nesnesitelné,
dusné parno.

		***

  Třetí obětí byla žena. Platinové vlasy slepené vodou a mozkem vypadaly
jako platinový mop na podlahu.
  Zelené masařky houstly.

		***

  "Pam-pa-da-pa-pááá."
  Muž před obrazovkou monitoru nevěřícně zamrkal. Po hlavní chodbě v
pětadvacátém patře Fordova mrakodrapu se rozvážně kolébala šedovlasá,
tlustá, shrbená stařena, prozpěvovala si a hrubým rýžákem stírala krev a
omítku, která zbyla po likvidaci elitní úderné jednotky.
  "Tady Sedmička. Jedničko, pojd se na to radši podívat," řekl do malé
vysílačky, podobné, jakou měl poručík McCracken o pětadvacet pater níže.
Za okamžik cvakla klika a spolu s vysokým mužem v černé pletené masce
pronikl do místnosti s monitory i zápach lidského strachu. Muž u
monitorů byl rád, že to nemusí čichat stále.
  "Uklízečka," zatočil Jednička velkým knoflíkem a transfokátor kamery
roztáhl tukem hladkou tvář šedivé stařeny přes celou obrazovku. "Blbá
jak dlabaný necky," doplnil soud a zvedl Sedmičkovu vysílačku: "Trojko,
máme návštěvu. Přived ji."
  Během okamžiku se na chodbě objevil další muž v kukle, v levé ruce
krátký samopal. Když uviděl uklízečku, přehodil si řemen zbraně přes
rameno.
  "Pojďte se se mnou projít, matko Terezo," zachechtal se. Šedivá žena
zdvihla oči od podlahy, strnula, a v jejím prázdném, téměř debilním
obličeji se objevil nejprve údiv, potom úlek. Trojka ji, i s držadlem
rýžáku v pevně sevřených prstech, dostrkal do místnosti s monitory.
  "Co tu děláte, matko?" zasunul si Jednička do otvoru v kukle krátký
doutník a opřel se zadkem o stůl.
  "Podlaha. Špinavá. Když neuklidím, vyhodí mě." Žena třaslavě blekotala
a násada v jejích rukou se třásla. Násada od koštěte - životní jistota
uklízeček, napadlo Jedničku.
  "Což o to, vyhodit bychom vás mohli i my," přiložil k doutníku
plamínek zapalovače a s uspokojením zaznamenal, jak se maska Trojky,
tyčícího se za stařenkou, zavlnila úsměvem. Sedmička jen nechápavě
pokrčil rameny. Jednička si nad inteligencí svého spolupracovníka
maličko povzdechl - vypadalo to jako modrý obláček aromatického kouře.
"Matko, musím vás pozvat do menší společnosti... Máme tu takový... hm,
/letecký/ večírek." Tentokrát se Trojka zasmál nahlas a po pár vteřinách
se přidal i Sedmička.

		***

  Vzápětí se něco stalo.
  Jednička nechápal co. Jediné, co postřehl, byla náhlá změna výrazu
obličeje té staré ženy a to, že zmizela. Než si Jednička uvědomil, jak
se změnil výraz jejího obličeje, stařenka se opět objevila.
  V tom kratičkém okamžiku (kdyby Jednička zrovna mrkl, ničeho by si ani
nevšiml), tedy v tom kratičkém okamžiku se staly dvě věci:
  Trojkův krk pojal pocit, jako by spolkl něco hodně, /hodně/ studeného.
Vzápětí celého Trojku pojal pocit, jako by skočil salto nazad. Před
očima mu prolétla mozaika stropu, barevná reprodukce na stěně, koberec,
a na něm stojící vysoké tělo v černých šatech s řemenem samopalu přes
rameno. Na tom tělu bylo divné, že nemá hlavu.
  Druhou věcí bylo, že se Sedmička rozpadl vejpůl i s otočnou
kancelářskou židlí, na které seděl. Jednička se ohromeně díval, jak se
rozchlípl do stran - jako když tlustou knihu položíte hřbetem na stůl a
dáte rychle pryč ruce.
  "Pan Jednička, nemýlím-li se?" řekla stařenka. Jednička nechápal, kde
se jí v rukou místo špinavého rýžáku vzal krátký samurajský meč. Krátký
zakrvácený samurajský meč.
  V té chvíli se skácelo Trojkovo tělo. Krev z jeho krčních tepen stihla
přebarvit půl stropu na červeno.
  Jednička se podíval tlusté, o dvě hlavy menší uklízečce do očí a
doutník mu vypadl z úst.
  "Myslím, že letecký večírek zdaleka neskončil," řekla stařenka a nad
shrbenými rameny se jí tetelil horký vzduch.

		***

  Když z pomalu klesající mlhy vylétlo další ječící tělo, McCracken se
podíval na hodinky.
  "Jak to?! Vždyť je to sotva deset minut!" zašeptal seržant Brown. To
už McCracken zahlcoval vysílačku proudem nadávek. Vzápětí strnul: z
mikrofonu se neozval ten známý veselý hlas, ale jiný, podivný, ženský,
jakoby starý:
  "Pánové, pojďte, prosím, nahoru. A vemte s sebou nějaké lékaře." Na
pozadí hlasu byl slyšet hysterický pláč, smích... Prostě všechny ty
lidské zvuky obvyklé po opadnutí nesnesitelného napětí.
  Poslední letec dopadl na záda. Měl černou masku a na hrudi vyřezanou
velkou krvavou jedničku.
  "Jdeme!" McCracken odhodil deštník, vytrhl revolver, přeskočil žlutou
plastovou pásku s nápisem POLICIE a rozběhl se k hlavnímu vchodu Fordova
mrakodrapu.

		***

  Za půl hodiny se s Brownem opírali o stěnu v chodbě pětadvacátého
patra a kouřili. Brown poprvé v životě, McCracken poprvé po pěti letech.
Zdravotníci a policisté evakuovali rukojmí. Řady uslzených obličejů a
zarudlých očí, zápach potu a moči, skřípání omítky pod podrážkami,
uklidňující slova, vzrušená nesmyslná slova, vzlyky.
  "Nepřehlédnul jsem něco, Browne?"
  "Hmm?"
  "Třeba něco jako hodně velkou a hodně zakrvácenou sněžnou frézu, nebo
pár chlapů s motorovými pilami, nebo tak..." McCracken pokrčil rameny.
Rozpůlené tělo a hlava na podlaze ve strážnici s monitory je zdaleka
nepřipravily na to, co uviděli v jedné ze zadních místností. McCracken
si už léta říkal, že viděl všechno - přesto tam vzadu zvracel; spolu s
Brownem a dvěma detektivy v jednom šiku - bok po boku, rameno na rameni,
jak poznamenal jeden z policistů.
  "Kdo myslíte, že to udělal, poručíku?" Brown rozšlápl cigaretu.
  "Není to zrovna profesionální, ale já to snad ani nechci vědět."
McCracken se otřásl - z představy, jaká síla udělala z teroristů to, co
z nich zbylo. Ale hlavně z představy, že by se té síle někdy mohl
připlést do cesty.

		***

  "Pam-pa-pa-dam-pa-pa," broukla si pod nos malá uklízečka a pomalu se
kývala chodbou v třiadvacátém poschodí. V jedné ruce velký rýžák s
dlouhou násadou, v druhé šplouchající kyblík. Vypadala pohuble.
  Jmenuje se Elvira. Říká se jí Stínová Elvira. Prvního člověka zabila
už kdysi dávno, v bojích, které začnou tak za dvě stě osmdesát let.

	DRUHÝ

  ",Hej, negře, ty s tou křivou hubou, zazpívej Louisianu!`
  ,Ale pane, já nemám křivá ústa.`
  Prááásk!
  ,Louisiááánááá!`"
  "Dobrej fór, ne?" krákoravě se vlastnímu vtipu rozesmál nevelký muž
opírající se o výčepní pult v rohu temného podzemního baru.
  Možná by to byl dobrý vtip - na schůzi Ku-klux-klanu. Ne v zahulené
místnosti, kde pilo, řvalo, tancovalo a kšeftovalo snad sto černochů. A
kdyby vypravěč nebyl nejbělejší běloch, jakého si lze představit -
dokonalý, stoprocentní albín. Jeho holá oválná lebka svítila v přesile
černých kudrlin jako pštrosí vejce na hromadě uhlí.
  "Tak co je? Smějte se, ne?!" muž uraženě našpulil rty a jeho rozpláclý
nos se ještě zploštil.
  V baru najednou panovalo hluboké, /hluboké/ ticho, které rušil jen
reproduktor televize.
  "Dobře, když se nechcete smát, tak aspoň v tý bedně pusť něco
pořádnýho - ne to věčný negerský krákorání. S tebou mluvím, ty s tou
křivou hubou," namířil albín prst na barmana a znovu se rozesmál:
"Louisiááánááá!"
  Všichni sedící černoši vstali. Takže sedět zůstal jenom holohlavý
vtipálek. Barman dál leštil sklenici a provazce svalů na předloktích se
mu převalovaly jako klubka vzteklých hadů.
  "Tu televizi si budeš muset přepnout sám, bělouši. Jestli to stihneš."
Vlevo od sedícího albína se tyčila postava nepopsatelná jiným slovem než
/obrovská/. Cvaklo pero a v zakouřeném vzduchu se zaleskla čepel nože.
  Bílý muž se na vysoké židli otočil tak, aby měl záda krytá stěnou a
pravý bok pultem. Z tohoto pohledu bylo vidět, jak mu krátkou koženou
bundu napíná usedlé bříško. Nevzrušeně se napil: "A že ne! Já mám totiž
dálkový ovládání. Sleduj, negře."
  V levé ruce bílého muže se jakoby kouzlem objevila ošklivá, černá
pistole. "Hej, ty negře s prázdnou hlavou, pusť třeba tohle," na pult
před barmana dopadl dvoupalcový duhový disk. "Ale pane, já nemám
prázdnou hlavu!" zapitvořil se albín a znovu se rozchechtal.
  Obr s nožem se rozpřáhl.
  "Ale co není, může být," řekl plešatec.
  Obr s nožem najednou zjistil, že mu ta ošklivá pistole míří mezi oči.
Vůbec si nepamatoval, že by se bílý skrček sebeméně pohnul. Vzápětí
pistole opět mířila na barmana.
  "Mám na ovladači jenom jedno tlačítko a jsem docela netrpělivý, tak
prosím tu změnu programu /urychlit/," albínův hlas už nezněl vůbec
vesele. Barman kvapně zvedl disk. Copak můžu před pistolí dělat něco
jinýho? omlouval se sám před sebou. Kupodivu mu vůbec nepřišlo, že
strach z jednoho bílého chlápka v místnosti plné /bratrů/ je trochu
iracionální. Disk vklouzl do přehrávače, obraz v televizi se zamíhal,
přeskočil, a černošskou skupinu vystřídala velká dětská tvář s
mandlovýma očima.
  "Žluťácká holka. Někdo ji nedávno unesl. Nevíte o tom něco?" Albín se
rozhlédl - mimo barmana a obrovské postavy s nožem toho ale příliš
neviděl. Kůže na holé lebce se mu zavlnila: "Třeba ty, negře?" Obr s
nožem zjistil, že mu pistole znovu míří na čelo. Nechápal, že plešatcův
pohyb znovu nepostřehl.
  "Já čekám."
  Albínův hlas působil i na něj. Ani jemu nepřipadlo nepřípadné, že
odpověděl. Sice nepravdivě, ale odpověděl - místo aby tomu bílému
parchantovi fouknul kudlu pod žebra.
  "Nikdy jsem ji neviděl."
  Tlouštík nespokojeně zavrtěl hlavou. Jak mu do očí padl odlesk lampy,
obr si s odporem všiml, že jeho duhovky jsou krvavě rudé a zornice
podivně deformované - jako dva kříže. Vzápětí se mu jedna z nich zabodla
přes hledí té ošklivé pistole do pravého oka:
  "Špatně. Sice starej vtip, ale co si trochu provětrat mozek?"
  Bílý plamen z pistole bylo poslední, co obr na tomto světě spatřil.
  Ještě než tělo dopadlo na prošlapanou cihlovou podlahu, albín stál a v
druhé ruce měl krátký samopal s dlouhým zásobníkem. Když mu obr
nestínil, konečně se mohl pořádně rozhlédnout.
  Osazenstvo baru se proti němu tyčilo jako černá zeď.
  "Je nás tady skoro sto. Nemůžeš nás zabít všechny," řekl barman a
odněkud zpod pultu vylovil otlučenou baseballovou pálku.
  "Nemůžu? Hm. Možná ne. Ale proč to aspoň nezkusit."
  Barman měl už delší dobu pocit, že sní. Teď jako by se to ještě
prohloubilo: Albínovi najednou zmizelo bříško, ale zato mu narostly dvě
další, spodní ruce.
  Obě končily stejně ošklivými samopaly jako ta vpravo nahoře.

		***

  Asi za půl hodiny se úzkou prolukou mezi zchátralými domy východního
Bronxu protáhl bílý holohlavý muž. Měl bříško, černé brýle a v náručí
nesl něco zabaleného v kostkované dece. Kdo by se na něj podíval
pozorněji, zjistil by, že má po kolena promočené kalhoty. Kdo by se
podíval ještě pozorněji, zjistil by, že voda, co z nich odkapává, je
podezřele červená.
  Ten muž nemá jméno. Říká se mu Hnusák nebo Stonožka. Nikdy nedělal nic
jiného, než že zabíjel. Začal s tím už dávno. V bojích, které začnou tak
za dvě stě osmdesát let.

	TŘETÍ

  Kola luxusního černého mercedesu zabubnovala ve výmolech špinavého
betonu. Ve vysoké hale bývalé továrny bylo přítmí a zima, a na plechovou
střechu kdesi vysoko nad hlavami tří mužů stojících proti přijíždějící
limuzíně klepal déšť. Před muži byl skládací stolek, na kterém ležel
objemný kufr z tmavé umělé kůže.
  Dlouhý vůz zabrzdil, řidič vypnul motor a v hluku deště bylo slyšet
jen prskání vody stékající na žhavý výfuk.
  Několik dalších minut se nic nedělo. Levý z trojice nejistě přešlápl a
podíval se na vyššího ze svých společníků. Ten měl dlouhý plášť, dlouhé
vlasy svázané do ohonu a nejistota mu byla vzdálená jako Halleyova
kometa. Alespoň se tak tvářil.
  Dveře mercedesu se otevřely.
  Muž v dokonalém tmavém obleku, který vystoupil vpravo, se pečlivě
rozhlédl a stiskl kliku zadních dveří.
  Muž, který vystoupil zezadu, měl husté bílé vlasy, vrásčitou tvář a
pohled žraloka. Také on se podezíravě rozhlédl, než se nasoukal do
tlustého kabátu - strážce v obleku mu ho úslužně podržel.
  "Zdravím tě, Míťo. Zatracená zima, že?" zamnul si Žralok ruce.
  "Ano, pane," téměř neznatelně se usmál muž v plášti. "Měl jste
příjemnou cestu, pane?"
  "Dík za optání. Ale co ty? Neměls nějaké problémy? Míťo?"
  "Ani snad ne. Nic, co by stálo za řeč," opravil se Míťa.
  "A co je támhle to?" píchl starý muž rukou v černé rukavici k boční
stěně haly. Tam v přítmí mezi rozmočenou hromadou hnijících krabic a
rezavým schodištěm vedoucím k portálovému jeřábu stál další muž.
  "Ale to není problém, pane. To je jenom fízl, jeden fízl, který
nejspíš zabloudil... Jinak si nedovedu vysvětlit, co by tu dělal,"
tentokrát si Míťa dovolil usmát se hlasitě.
  "Baterku!" štěkl starý muž.
  Kužel bílého světla vytrhl postavu stojící těsně u zdi ze tmy. Ruce
měla roztažené do stran a vypadala jako Kristus. To přirovnání je o to
přesnější, že z mužových dlaní trčely hlavy brutálních hřebů a nad
hlavou měl cedulku s nápisem ZDĚS NĚKATAŤ. Krev byla v ostrém světle
černá a bělovlasý si všiml, jak je ukřižovaný muž bledý, jak se mu
chvějí nohy a jak se mu tváře lesknou vrstvou potu. Na očích měl černé
zrcadlové brýle.
  "Vyslechli jste ho?"
  "Ne. Čekali jsme na vás, pane," řekl Míťa.
  "Dobře, hochu, dobře... To ale až potom. Nejprve obchod."

		***

  Na mercedesu se počítaly peníze, na stolku jeden z Míťových
spolupracovníků testoval kvalitu bílého prášku.
  "V pořádku," řekl strážce nad kufrem peněz a schoval malou UV lampu.
  Obličej bělovlasého se složil do vrásčitého čehosi, co by se snad dalo
i nazvat úsměvem: "Dobrá, Míťo, dobrá. Chápeš jistě, že tohle je jenom
vzorek, zbytek prášku dostaneš do sedmi dnů v pěti zásilkách... Rozumíš,
při tom objemu nemůžu riskovat všechno v jedné dodávce, to by se i
milice mohla k něčemu odhodlat."
  Míťa se netvářil dvakrát šťastně: "Peníze jsou ale za všechno."
  "Ty mi snad nevěříš? Míťo?" řekl bělovlasý a Žralok v jeho tváři
zacvakal zuby. Oslovený zbledl a Halleyova kometa se prudce přiblížila.
  "To... to ne. To nikdy ne."
  "Míťo, Míťo," zahrozil bělovlasý prstem. "Andreji, přines gramofon,"
dodal zdánlivě nelogicky, "půjdeme se zeptat přítele Ježíška, co že nám
to přinesl hezkého." Míťa si jen oddechl, když z něj pohled bělovlasého
sklouzl a přenesl se do přítmí pod schodištěm.
  Ukřižovaný muž se stále potil a povislý spodní ret se mu chvěl
bolestí. Bělovlasý se zastavil těsně před ním a pustil mu proud světla
do tváře. Zrcadlové brýle se zaleskly.
  "Tak, příteli, budeme si muset popovídat. Buď odpovíš na všechno, na
co se tě zeptám, nebo zapneme gramofon. Víš, máme takový speciální, na
přehrávání lidí," bělovlasý se mrazivě usmál a přes rameno řekl:
"Andreji? Kde s tím jsi"
  Strážce poklusem přinesl nevelkou skládací kotoučovou pilu. Betonová
podlaha mu rezonovala pod nohama.
  "Jinak se našemu gramofonu říká cirkulárka," pokračoval bělovlasý, "je
to šikovná věc, na spalovací motor, přenosná... Možná by ses na ni chtěl
podívat blíž? Od nohou je to LP, od krku singl... nebo spíš jenom takové
krátké sólo." Lidé kolem bělovlasého se zasmáli. Jejich smích proměněný
v obláčky páry stoupal k rezavé prosakující střeše.
  Ukřižovaný muž se zoufale zavrtěl.
  Za zády obchodníků s heroinem se ozvaly lehké cvakavé kroky.
  Zakřupaly bleskurychle se otáčející hlavy a ruce se naježily
pistolemi.
  "Jenom čokl," odplivl si Míťa při pohledu na nevelkého vypelichaného
psa, opatrně čenichajícího u předního kola mercedesu a cenícího špinavé,
skoro černé zuby.  "Tak co, příteli, půjde to po dobrém nebo ne?" otočil se bělovlasý
zpátky a prsty si z jazyku sundaval krátký bílý vlas.
  Nebylo na co čekat. Všichni důležití už byli přítomni.
  "Myslím, že ne," řekl jsem a odtrhl ruce od stěny.

		***

  Zvuk dvou dvaceticentimetrových hřebů vytahovaných z cihlové zdi je na
okamžik zarazil. Ale jen na okamžik.
  První vystřelil Žralokův osobní strážce Andrej.
  Zuby jsem si vytrhl hřebík z levé dlaně, chytil ho za špici, švih, a
hřebík zmizel v Andrejově hlavě. Hlavičkou napřed.
  "Když se vzdáte, nikomu dalšímu se nic nestane," řekl jsem do syčení
výstřelů. Kulky z pistolí mi cupovaly oblečení, odrážely se a bzučely.
  "Do hlavy, pitomci! Nevidíte, že má vestu?!" vykřikl Žralok.
  Usmál jsem se a vytáhl hřebík i z druhé dlaně. Dvě Míťovy kulky mne
zasáhly do čela a s kvílením se odrazily. Jedna kdesi vysoko práskla do
střechy, druhá prohnala spodní čelist zátylkem muži, který předtím stál
u stolku vlevo. Dobře mu tak - to on mne nastřelovacím kladivem
přitloukl ke zdi.
  Hodil jsem druhý hřebík a řidič mercedesu se složil a z uší mu tekla
krev.
  Míťa vyměnil zásobník a střílel dál.
  Muž, který stál předtím u stolku vpravo, se dal na útěk. Vypelichaný
pes, stále očuchávající přední kolo mercedesu, otočil hlavu a z mordy mu
vytryskl úzký proud oranžového ohně. Běžící pochodeň zakopla, upadla,
začala řvát a válet se po podlaze. Z betonu žárem vystřelovaly štěpinky
a po stěnách haly se roztančily stíny a červené odlesky.
  "Možná to už stačilo, Míťo," řekl jsem, když hledal další zásobník.
Asi mi nebylo dobře rozumět, protože hořící muž, kromě toho, že svítil,
řval opravdu nahlas. Vzduch houstl dýmem a pachem spáleného masa.
  "Určitě to stačilo."
  Míťa rozhodně nemohl pochopit, kde jsem se tak najednou vzal /tak/
těsně před ním. To, že jsem mu vytrhl pistoli i s třemi prsty, naopak
pochopil velmi snadno. Sesul se na kolena, zmrzačenou ruku sevřenou v
druhé. Otočil jsem se na bělovlasého:
  "Možná tomu nebudete věřit, pane Stanislawski, ale právě na vás tu
čekám," poklepal jsem ho pažbou Míťovy zbraně po rameni. Zůstal mu na
něm Míťův ukazováček.
  Hořící muž ztichl, takže bylo slyšet jen škvířivé prskání plamenů a
konečně se dalo mluvit.
  "Poměr sil se nám poněkud změnil...," přelétl jsem očima mrtvoly i
klečícího Míťu, "... jak jste to říkal s tím gramofonem, pane
Stanislawski?" Palcem jsem roztočil kotouč cirkulárky a sundal si brýle.
  Míťa mi od země pohlédl do očí, a to, co uviděl, ho přimělo k pokusu o
útěk. Zahučel druhý plamenný meč. Míťa řval ještě vyšším hlasem než
první upálený a jeho dlouhé vlasy hořely jako pometlo. Pes přestal
očichávat limuzínu a doloudal se ke mně. Plameny z hořícího těla se mu
odrážely v očích. Dívali jsme se všichni tři.
  "Vidíte, pane Stanislawski, drogy škodí," odhodil jsem zakrvácenou
pistoli. "A když už jsme u drog, právě kvůli nim tu na vás čekám."
  "Můžu si zapálit?" zeptal se Žralok a usmál se. Očima přitom sledoval
černou dýmající mrtvolu prvního upáleného: "Zajímavé, jak pořád leze.
Myslíte, že je ještě živý nebo jsou to jen svalové stahy?" Podal jsem mu
zápalky:
  "Jen stahy." Znovu jsem roztočil kotouč. Tentokrát rychleji, tak se
ozvalo kovové klapání.
  "Příteli, ten, kdo by se mne opovážil /jen/ dotknout, by později
/prosil/, aby ho /jenom/ upálili," usmál se Žralok a foukl mi do očí
dým. Stiskl jsem startér cirkulárky a nízkootáčkový čtyřtakt se tlumeně
rozbafal.
  Kotouč se kovově rozhučel.
  Stanislawski zbledl.

		***

  Když jsem ze sebe v barelu pod prorezlým okapem smýval krev a kostěné
piliny, moje pées na mne vrtělo oháňkou.
  "Zas takovej drsňák to nebyl," zabručel jsem, nasadil si brýle a
natáhl rukavice. Regenerační schopnosti mého organismu už díry po
hřebech zacelily.

		***

  Motorku jsem měl schovanou o několik skladišť dál. Stále pršelo a
stmívalo se. Mé oči úbytek světla automaticky vyrovnávaly - potlačil
jsem to. Mám přítmí rád. Když jsem si zapínal zip bundy (chytře jsem si
ji nechal u motorky), nahmatal jsem pod rozstříleným svetrem něco
hranatého.
  "Ach jo," povzdychl jsem si. Pohlednice s nápisem SRDEČNÝ POZDRAV Z
MOSKVY byla perforovaná silně nepoštovně. Zmáčkl jsem tlačítko startéru
a dvouválcové srdce (jak se v motoristických časopisech říká motorům)
mého Hárlyho se po krátkém škytavém protestu rozběhlo. Zavoněl benzin.
  Když jsem přehodil pravou nohu přes sedlo, komunikační čip v lebce za
levým uchem slabě zapulzoval a v hlavě mi zašuměl hlas Ollie Rio
Parkera:
  "Vrať se, Patejli, všeho nech a co nejrychleji se vrať!"

		***

  Jmenuji se Patejl, ale říkávali mi Krvavý Patejl. Bylo to mé klanové
jméno. Ti lidé už dávno nežijí, a opakovat to o bojích, které začnou za
dvě stě osmdesát let, by bylo trapné.
  Je to možná zvláštní, ale Elvira, já a dokonce i Hnusák jsme ti
/hodní/.

		TI OSTATNÍ

  "Jé, mamí, ten pán veze na motorce pejská!"
  Právě jsem zastavil a levou nohou šmátral po stojánku. Asi tak
pětiletý špunt na mne mířil prstem a oči měl přes půl obličeje. Pées na
něj zavrtělo ocasem.
  Podzim v Praze vypadal stejně jako celou cestu z Ruska. Déšť, vítr,
barevné listí, vůně hniloby a smrti. Matka se na mne poplašeně usmála a
zrychleným krokem dítě odváděla pryč. Nedivil jsem se jí: večer,
pochmurná stará čtvrt a několikatisícikilometrová cesta můj zevnějšek
dvakrát nevylepšily. Navíc jsem měl pocit, že se mi kouří ze zad - pées
mi posledních pár stovek kilometrů zahřívalo na volnoběh běžícím
plamenometem krk.
  Když kroky dvojice ustaly, na ulici padlo podzimní městské večerní
ticho. Někde v dálce zacinkala tramvaj.
  "Nazdar, negře," ze tmy nedalekého průchodu se odloupla břichatá
postava. Na holé lebce se leskl odraz lucerny. Stojánek Hárlyho
zaskřípal a pées přátelsky zaštěklo.
  "Hnusáku. Seš nějakej opálenej." Stonožka skočil dlouhé salto, dopadl
těsně u mě a naznačil pravý hák. Vykryl jsem ho předloktím, ale s
člověkem, který má čtyři ruce, se boxuje dost těžko. Spodní pravou rukou
mi lehce ťukl do žeber: "Plíce na kaši, srdce na pravý straně, páteř -
ani nemluvím... Ztrácíš postřeh, negře."
  "Kdybys dvaadvacet hodin tuhnul na motorce, taky bys ztrácel."
  Pées vyskočilo a olízlo Hnusákovi obličej.
  "No tak, Dolfi, fuj!" Hnusák se zasmál a přidržel ho ve vzduchu za
kůži na zádech.
  "Jsou tu ostatní?" zamkl jsem Hárlyho a zapnul alarm.
  "Zrovna jsem přišel - když jsem slyšel to tvoje prdladlo," Hnusák se
zašklebil - ví, jak narážky na Hárlyho sytý zvuk /nesnáším/.
  "Patejli! Nedělejte kravál a pojďte nahoru!" Ollieho hlas v mé hlavě
zněl naléhavě.
  "Pan Rio Parker si nás žádá," řekl jsem. Za okamžik už jsme procházeli
oprýskanou chodbou se stěnami pokrytými mapami černé plísně a syrový
vzduch páchl kanalizací.

		***

  První staré otlučené dveře, cesta výtahem, další chodba, zápach sto
let neuklízené kuchyně, druhé dveře a dramatická změna prostředí. Z
vyšlapaných dlaždic na kvalitní šedý běhoun předsíně s hypermoderním
(pro tento Čas) automatickým identifikačním zařízením. Mne to
identifikuje podle otisků prstů, Hnusáka podle sítnic. Stroj nás
propustil.

		***

  Mám Ollieho kancelář rád. Tmavý koberec, zdi obložené knihovnami z
černého dřeva, těžký černý stůl, lampa se zažloutlým stínítkem, vůně
stáří, vosku a kvality, přítmí... Ollie seděl za stolem a nevypadal
dobře. Slabý svit displeje mu z vrásek na čele dělal hluboké kaňony.
  "Ahoj, Rio," řekl Hnusák a rozvalil se do svého oblíbeného ušáku.
  "Rio," pozdravil jsem i já.
  Ollie jen kývl a něco si soustředěně četl z obrazovky.
  Ollie Parker, kterému přezdíváme Rio, je strašně tlustý. Hora sádla
přetékající z popraskávajícího křesla na všechny strany. Hora sádla
narvaná do obleku z tmavé látky, do hedvábné košile a černého motýlka.
Všechno tak o dvě čísla menší, než aby to bylo pohodlné.
  Rio je náš zaměstnavatel - lépe zprostředkovatel práce - ale hlavním
povoláním je trhač. Zatímco my zabíjíme lidi, on se svým počítačem
zabíjí společnosti. Banky, továrny, holdingy a tak - trhá je na kusy a z
těch kusů ždímá prachy.
  "Ahoj kluci," konečně se na nás podíval. Má hluboký, příjemně
modulovaný hlas. Ještě nikdy jsem v něm neslyšel tolik starostí jako
teď. "Nalej nám, Patejli, prosím."
  "Kde je Elvira?" zeptal se Hnusák.
  "Letadlo mělo zpoždění, tak..."
  Místností něco zasvištělo a papíry na Ollieho stole zavířily.
  Elvira seděla v křesle vedle Hnusáka, jako by tam seděla minimálně
hodinu, a čistila si brýle.
  "Ahoj, Elviro," pozdravili jsme jednohlasně. Elvira kývla. Rio sáhl do
šuplíku vpravo dole a strčil jí po stole velkou neotevřenou bonboniéru.
Elvira znovu kývla. Nám ostatním jsem nalil skotskou.
  "Co se děje tak důležitýho, Ollie, žes nás svolal takhle narychlo?"
řekl Hnusák.
  "Procesy se mezitím trochu zpomalily, takže..." Rio se podezíravě
zahleděl na pées, které spokojeně zafunělo, lehlo si na záda a natáhlo
nohy ke stropu, "... takže můžeme nejdřív shrnout vaši práci." Ollie je
strašný puntičkář a má strašně nerad otevřené věci, které se dají
uzavřít říká, že ho to /strašně/ rozptyluje. Nejprve se podíval na
Elviru:
  "Věřila bys, že ti teroristé byli... jak bych to řekl... v civilním
povolání něco jako policajti? Agenti?" Elvira kývla a Rio pokračoval:
"Dostali jsme procento z požadovaného výkupného - ani nám to nezdanili."
  "Milion a půl?" Hnusák se cvrnkl do brady.
  "Jo. Vás nikoho nezaráží, že nejbrutálnější teroristický útok za
poslední rok uskutečnili právě policisté?!"
  "Ne, Ollie, to nás opravdu nezaráží." Vzpomněl jsem si na dobu, která
začne přibližně za dvě stě osmdesát let, na dobu, kdy Policie bude jméno
jednoho z nejmocnějších gangů na Zemi. Ollie si myslí, že o nás ví
všechno, takže takovéhle poznámky mohou jeho sebejistotu mírně
podkopávat. Elvira rozkousla nugátový bonbón a nespokojeně na mne
pohlédla.
  Rio si do kuželu světla pod stolní lampou přistrčil papír s otrhaným
spodním okrajem. "Dobře. Další tu máme vyřešení únosu v Čínské
čtvrti..." Zvedl oči k Hnusákovi: "Bylo opravdu nutné zabít všech sto
šest hostů plus barmana? Musels na to najmout minimálně deset lidí. To
je škoda peněz, ne?" Jak vidět, Ollie o nás neví všechno.
  Hnusák pokrčil rameny: "Dyť to byli jenom negři. Sto sem, sto tam..."
Znovu pokrčil rameny. To je jedna z Hnusákových špatných vlastností - je
totiž něco, co bych nazval absolutním rasistou. Všichni normální lidé
jsou pro něj "negři". Jako čistou rasu - bělocha - je ochotný uznat jen
další albíny. Nejlépe přirozeně holohlavé a čtyřruké.
  "Dobře," Rio zvedl buclaté dlaně, "tvoje věc. Ale naši zaměstnavatelé
nad tím vyjádřili jisté znepokojení."
  Hnusák se ušklíbl.
  "Neber to jako kritiku, já jen, abys to věděl," zvedl Ollie dlaně o
kousek výš. Po tučném podbradku mu přejelo několik vln. Je to zvláštní,
ale z Hnusáka má trochu strach - považuje ho za našeho velitele - mne a
Elviru bere jen jako takové doplňky. "Za tu čínskou holčičku jsme
dostali padesát tisíc, ale hlavně získali cenné konexe," dokončil Ollie,
a rychle pohlédl na mne. Snad proto, aby se nemusel dívat, jak si Hnusák
protahuje všechny čtyři ruce naráz. Co se známe, je z toho nesvůj.
  "Patejli, ty nám to budeš muset říci sám." Stručně jsem nastínil co a
jak.
  "Ty peníze bys měl možná přinést sem. Vím, že je tvůj motocykl skvěle
chráněný, ale kdyby přece jenom..." Rio přísně nakrčil obočí. Už dávno
vím, že si o mně myslí, že jsem nepořádný a lehkomyslný.
  Elvira snědla další bonbón. Opravdu trochu vypadá jako matka Tereza.
Nemoderní brýle, odřená hůlka mezi oteklými koleny, pavoukovité prsty.
Ti teroristé museli být namáhaví, protože byla vyhublá.
  "Co ten heroin?" zeptal se Hnusák.
  "Možná by se hodil na zpevnění čínské cesty," doplnil ho Rio.
  "Drogy?" řekl jsem pochybovačně, "to snad neděláme."
  "Získáme si tak i čínskou obchodní vděčnost, nejen lidskou."
  "Myslel jsem, že je to jedna z našich hranic; to by nám ti nahoře
nemuseli odpustit."
  "Když se o tom nikdo nedozví," usmál se poněkud lačně Ollie. Pokrčil
jsem rameny a řekl mu, kde je ta čtvrttuna bílého prášku schovaná.
  My, jak tu sedíme, totiž pracujeme jako konzultační skupina pro vládu
jedné nejmenované velmoci. Samozřejmě konzultační skupina pro zvláštní
úkoly. Máme jen dvě omezení: sídlo prokazatelně mimo území USA a drogy.
Čili z širšího pohledu: My, jak tu sedíme, jsme cosi jako /policisté/.
Když jsem kdysi v úvahách došel až sem, smiřoval jsem se s tím skutečně
těžko. Nenávidím to slovo. Nenávidím všechno, co představuje.
  "Když se o tom nikdo nedozví," zopakoval jsem, ale použil podstatně
jinou intonaci než Rio. Hora sádla za stolem se zamračila a Hnusák mne
nenápadně klepl do kolena a očima ukázal na Elviru. Právě opatrně
rozbalovala staniol kolem bonbónu s vaječným koňakem. Nepatrně kývla.
  "Tak dobře, jak chceš, Rio. Ty seš šéf," zvedl jsem ruce tentokrát já.
  Tlusťoch na sobě nedal nic znát, ale viděl jsem, jak mu stoupla
teplota tváří a ušních boltců. To je jeden z příznaků pocitu vítězství.
Jinak to je jedna z výhod toho, když vidíte i v infračervené oblasti.
Mimo jiné.
  "To bysme měli, teď proč jsi nás svolal," řekl Hnusák.
  "Už na tom pracuju," Ollieho prsty přebíhaly po klávesnici. Ozválo se
tlumené zabzučení a přes knihovnu vpravo se rozbalilo stříbřitě bílé
promítací plátno. Bylo skoro tak bílé jako Hnusákova hlava. Na světlém
obdélníku se zamíhaly stíny a naskočil roztřesený obraz.
  "Jsou to amatérské záběry, ale jsou jediné, kteřé existují," řekl Rio.
  V levém dolním rohu se objevilo datum 29. 10. 2024 - včera tedy v
Praze svítilo slunce. Ulice plná lidí a aut mi byla povědomá.
  "To je Revoluční před Kotvou," řekl Hnusák.
  Do obrazu vplula tvář nějakého Japonce a v ruchu ulice se ozvala jeho
slova: "Plííís, ká-ó-tý-vý-ej?" Univerzálně platným gestem naznačil, že
hledá směr.
  "Tý-vý?" stejně tak univerzálním pokrčením ramen odpověděl dotazovaný
muž. "Jo televize! Tak ta tu nejni."
  Japonec se nadechl a chtěl něco dodat, ale místo toho se prudce otočil
- směrem k Letné. To, co ho vyrušilo proniklo i do mikrofonu kamery:
Divný hvízdavý zvuk. Vzápětí už nebylo slyšet nic jiného; v reálu to
muselo být zatraceně hlasité. Lidé se chytali za uši a krčili se,
někteří si dokonce klekali. Kameraman se sice chvěl, ale s
dokumentaristickou statečností zůstal stát.
  Nad ulicí se černě zablesklo a z onoho záblesku vylétlo něco
nepopsatelného a velmi rychlého. Dopadlo to na asfalt, odhodilo bílou
dodávku a s děsivým zakvílením to zastavilo.
  Vzápětí se děj zopakoval, jen s tím rozdílem, že druhá věc byla ještě
nepopsatelnější a že zelenou škodovku rozrazila vejpůl.
  "A kurva!" řekl jsem. Hnusák stiskl podpěrky ušáku a z drcené kůže se
zakouřilo. Z obrazu se linulo jen nepřirozené ticho, podbarvované
rychlým oddechováním kameramana.
  Ta první věc byl stroj. Vypadal jako velký (hodně velký) orezlý
klínovitý automobil s šípovitou radlicí, širokými koly a štěrbinovitým
průzorem místo předního okna - kromě rzi byl pokrytý oprýskanými zbytky
podivného (nesmyslného) maskovacího nátěru. Ta druhá věc nebyla věc, ale
"bytost". Z čehosi, co vypadalo jako dlouhý motocykl, vyrůstalo cosi
jako horní polovina lidského těla - všechno z lesklého kovu. Tělo mělo
tvar jako starý bitevní pancíř. I s přilbou.
  Od Prašné brány právě přijížděla tramvaj a v tichu bylo slyšet její
rozhořčené zvonění. Kameramanův dech začínal být zalykavý a obraz se
zcela nedokumentaristicky chvěl.
  Teprve tramvaj mi umožnila kvalifikovaně odhadnout opravdové rozměry
obou "strojů". Byly mnohem větší, než jsem si zprvu myslel. Ten motocykl
s brněním měl na výšku asi tři a půl a na délku asi pět metrů. Druhý
stroj byl ještě o polovinu delší.
  Motocyklovitá bytost otočila hlavu a předním kolem najela na kapotu
velkého audi. Vozu se rozjela kola do stran jako v kreslené pohádce,
přední sklo puklo, vypadlo na asfalt a řidič si zakryl oči. Bytost se
znovu rozhlédla. Teď bylo vidět i pancéřové trubice prorůstající z
"trupu" do "motocyklu".
  "Kyberkentaur!" zašeptal Hnusák.
  Dveře klínovitého stroje se otevřely.
  Vystoupil třímetrový obr s čímsi jako tenkým ocelovým totemem v ruce.
To šel do kleku i kameraman. Lidé kolem něj už většinou leželi - teď
zdvihali hlavy a zírali s otevřenými ústy, ale jinak se nikdo ani nehnul
- tak byla situace přízračná. Obr byl celý z matně lesklého kovu, kolem
krku ostnatý obojek, a jeho hlava vypadala jako přilba s průzorem
zakrytým stříbrnou neprůhlednou clonou. Udělal několik kroků - mikrofon
kamery zaznamenal těžké kovové údery. Všiml jsem si, jak se v jejich
rytmu zachvívá obraz.
  "Prohlašuji - tento - svět - za - dominium...," následovalo
nesrozumitelné slovo znějící trochu jako zaprskání. Co mne na tom
překvapilo nejvíc - obr mluvil (až na ten poslední výraz) jasně
srozumitelnou angličtinou. Pak doprostřed tramvajového ostrůvku zabodl
ten totem. Z toho, jak mu to šlo lehce, jsem usoudil, že má ještě daleko
větší sílu, než na jakou vypadá.
  "Teď to začne být zajímavé," zašeptal Rio.
  Z Kotvy vyšel policista v černomodré uniformě. Bez jakéhokoli zaváhání
kráčel přímo k bytostem. Kyberkentaur i obr otočili hlavy. Policista na
giganty mířil služební pistolí a něco hučel do vysílačky. Došel skoro až
k tramvajovému ostrůvku, zastavil, schoval vysílačku, rozkročil se a
řekl dvě z nejveselejších vět, jaké jsem kdy slyšel:
  "Jste zatčeni. Oba."
  Kyberkentaur se vzepjal na zadním kole, několik sekund balancoval ve
vzduchu, pak předním dopadl vedle totemu - z druhé strany než stál jeho
druh. Zadunělo to, obraz kamery poskočil a policistovi sklouzla čepice
do očí. Kovová tvář pancéřovaného obra se ani nezachvěla, když jakoby
líným pohybem utrhl policistovi hlavu. Nějaká žena zaječela, Japonec
ležící v obraze si přitiskl svou společnici k boku a zakryl ji paží.
  Obr narazil policistovu hlavu na vrcholek totemu, sehnul se, a nasadil
na ni zakrvácenou policejní čepici. Kyberkentaur obrovským prstem
posunul štítek do správného úhlu, pak se znovu postavil na zadní, zpod
kola se zakouřilo, vylétl proud roztaveného asfaltu, obr nastoupil do
vozidla, rozjel se také, a za podobného ohlušujícího zvuku, s kterým se
objevili, i zmizeli. Rozdrcená auta se ještě chvíli kutálela na všechny
strany.
  "To je všechno, řekl Ollie," klepl do klávesnice a obraz zmizel.
  "Všiml sis, Patejli? Mají smysl pro humor," řekl Hnusák. "Víc nevíme?"
pokračoval jedním dechem.
  "Ten, jak říkáte, Kyberkentaur, vážil kolem dvaceti tun - to podle
toho rozmáčklého audi. Ten druhý, ten Křižák, i se strojem možná třikrát
tolik. Je to jenom odhad. Na totem museli dovézt jeřáb, aby ho vytáhli.
Rozbor kovu se nepodařilo provést. Pět lidí je v blázinci. Výslechy
všech ostatních popisují, co jste právě viděli. Mimo toho mrtvého
policajta jen třináct raněných. Jinak nic."
  "Jedna nejmenovaná vláda má určitě eminentní zájem, zjistit, co se
děje, nemýlím-li se," řekl jsem.
  "Nejedna vláda. /Nejedna/. Jinak je to přísně, ale /přísně/ tajné,"
zvedl Ollie prst.
  "Nikde jinde se nic podobnýho nestalo?" zeptal se Hnusák.
  "Ne." Když Rio něco řekne takhle jednoznačně, je to pravda.
  "Proč Praha?" řekl jsem. Pées, které produkci bedlivě sledovalo, na
mne otočilo hlavu a Elvira zašustila dalším bonbónem.
  "Proč Praha?" zopakoval Ollie a zamyšleně se zahleděl na Hnusákovy
ruce. Svíral si horními dlaněmi spodní palce a zjevně o něčem intenzivně
uvažoval. Já ostatně také. Elvira si cvrnkla bonbón do úst.
  "Zajdem na pivo, Patejli?" Stáli jsme na ulici a čekali, až pées
přinese zpátky kufr z Hárlyho. Ollie mi to při odchodu řekl dvakrát -
abych ty miliony nenechal na motorce přes noc. Už se úplně setmělo.
  "Proč ne. Elviro?"
  "Koupíme ti večeři," řekl Hnusák. Elvira kývla. Než pées přineslo
prázdný kufr, zatlačil jsem Hárlyho do průchodu a znova ho zamkl.

		***

  Noc byla tmavá, mlhavá a slabě mžilo. Kolem lamp se dělaly duhové
kruhy, kočičí hlavy se leskly a klouzaly pod nohama. Drápy pées hlasitě
škrabaly a Elviřina hůlka cvakala.
  "Taky myslíš, že ty dva jsou tu kvůli nám?" zeptal se Hnusák.
  "Co by v Praze jinak dělali?"

		***

  Zpoza žlutých oken našeho hostince U Křena pronikalo cinkání půllitrů
a tlumený řev hodiny před zavírací dobou. Hnusák si otřel vlhkost z
pleše a vrchníma rukama si v bezděčném gestu zkontroloval, jak má
schované spodní - jeho speciálně šitá bunda už zase světu ukazovala jen
rozšafné bříško.
  Otevřel jsem.
  "Nazdar Karle!" zařval Hnusák, když jsme se vnořili do rachotících a
zpívajících mraků cigaretového dýmu.
  "Dvě a bonboniéru?!" zařval v odpověď zpocený číšník v ušmudlané
zástěře.
  "A noviny!" zařval jsem já.
  Sedli jsme si na bytelnou lavici k pocintanému stolu v rohu a s
Hnusákem jsme se zadívali na vousatého santusáka zabírajícího čtvrté
místo (bytelné lavice jsou na mých dvě stě osmdesát kilo nezbytné; i tak
si musím dávat pozor, abych si nesedl na prostředek). Jednou z nevýhod
mých očí je neustálá nutnost nosit (mezi lidmi) černé brýle. V noci v
hospodě to vypadá /trochu/ divně. Ale ne tak divně, jako můj duhovězlatý
pohled bez nich.
  Santusák opřel pěsti o stůl a naklonil se k Hnusákovi: "Něco mi
chceš?! Troubo?!" Ztěžklý jazyk mu mezi žlutými zuby poněkud vázl.
  "Promiňte, ale myslím, že místo, na kterém sedíte, bylo rezervováno,"
řekl jsem a usmál se. Santusák výhružně povstal. Podal jsem mu
desetieuro: "Prosím." Tady v hospodě zásadně nepoužívám žádný ze
zabijáckých triků, jako například hypnosugestivní modulaci hlasu nebo
úsměv, z kterého občas umírají mouchy.
  Vousáč zjihl a s pětkou ve špinavé pazouře zmizel k pultu.
  V té chvíli před nás Karel prásknul dvě piva a před Elviru bonboniéru:
"Nazdar babi, čau chlapi. Dneska je šrumec," křikl přes rameno, když s
vlající zástěrou mizel. Noviny jsem mu vytáhl ze zadní kapsy.

		***

  "Je tam něco?" zeptal se Hnusák. Zdálo se, jako bych umaštěný papír
jenom prolistoval - přečetl jsem ale i tiráž.
  "Nic - jenom se vracej k tomu, jak vloni v zimě ti magoři rozstříleli
půl Prahy ze samopalů."
  "Možná tu nejsou kvůli nám, ale kvůli šlupce," vrátil se Hnusák k tomu
důležitému.
  "To je to samý," složil jsem noviny a napil se. Vzpomněl jsem si na
doby, kdy si lidstvo o pivu bude moci nechat jenom zdát. "Ale jak by se
o nás dozvěděli?"
  Hnusák pokrčil rameny a cinkl půllitrem o můj. Oba jsme ťukli do
Elviřiny bonboniéry.
  "Třeba nás vystopovali?"
  "Jak chceš vystopovat šlupku? Navíc nepoužili násobenou
pravděpodob..."
  V té chvíli se vrátil santusák.
  "Ach jo," povzdychl jsem si. Moje pětka proměněná v ostré alkoholy v
něm probudila teritoriální nevraživost a silnou sebeúctu:
  "Ty brejlatej... pfffrrr," mávl široce rukou, "já nejsem ž-žádnej
takovej, co ho m-můžeš jen tak vyšoupnout vod s-stolu! Já..." Najednou
seděl na zemi a lapal po dechu. Na flekaté košili, přesně na solaru, měl
vytlačené malé kolečko. Elvira soustředěně oběma rukama rozbalovala
další bonbón. Její kloubnaté prsty vypadaly neohrabaně. Hůlku, kterou
povalila santusáka, jsem ani neslyšel. Natož abych ji zahlédl.
  "Radši vypadneme," řekl jsem. Pivo mám sice rád, ale jakékoli
komplikace ne. Než se vousáč sebral natolik, aby mohl začít mluvit,
dopili jsme, zaplatili a odešli.
  Podruhé už by Elvira nemusela být v tak dobrém rozmaru.

		***

  "Sakra!" zaklel Hnusák už před hospodou. "Zapomněl jsem dát Olliemu
pohlednici." Elvira zlobně klepla hůlkou do chodníku - ona taky.
Pohlednice nejsou pro Ollieho, ale pro jeho manželku. Má ochrnutou
spodní polovinu těla, miluje cizí země, ale přestože je Ollie velmi
bohatý, nemohou vzhledem k množství jeho nepřátel cestovat. Tak projíždí
na vozíčku velký luxusní byt nad kanceláří a prohlíží si svou sbírku
pohlednic. Kvůli utajení nesmíme pohledy posílat poštou - a dnes je to
poprvé, co jsme je nepředali. Vzpomněl jsem si, jak dopadl můj VESELÝ
POZDRAV Z MOSKVY: "Já jsem žádnou ani nepřivez."
  Pées přestalo očichávat lampu, a když se rozhlédlo, mezi zuby mu
prosvítaly modré hučící plamínky - reaguje na intonaci mého hlasu.
Tentokrát jsem se ale zlobil sám na sebe.
  "To je dobrý, Dolfi," řekl Hnusák a podrbal ho na hlavě. Plamínky
vyhasly.
  Pomalu jsme se doloudali na tramvajovou zastávku - máme takovéhle
tmavé procházky všichni rádi. Noční Praha je hezká a pro nás i bezpečná.
  Každý bydlíme jinde, každý jezdíme jinou tramvají. Moje přijela první.
Elvira na pozdrav klepla-hůlkou, Hnusák kývl, já jsem kývl a pées krátce
štěklo.
  Z okna tramvaje jsem pozoroval, jak tam stojí a točí se kolem nich
mlha: vetchá stařena a nevelký plešoun s bříškem. Bůhvíproč jsem si
vzpomněl, kdy jsem je viděl poprvé.

		***

  "Patejli, dostaneš posily," řekl velitel. Seděl jsem ve svém pokoji
hluboko pod povrchem Měsíce a velitelova slova z komunikačního čipu mi
brněla v hlavě. Vždycky mluví trochu hlasitěji, než je třeba.
  "Mám přijít hned?" to už jsem si ale oblékal overal.
  "Do kanceláře."
  V měsíční přitažlivosti se dokážu pohybovat stejně jistě a rychle jako
v každé jiné.
  Už na mne čekali. Velitel a dvě postavy ze špatného vtipu.
  "Veliteli, na tohle nemám moc náladu," řekl jsem docela mrazivě.
Mluvit s ním mrazivě jsem si mohl dovolit snad jenom já a prezident.
Nebyl to obyčejný velitel, byl to vrchní velitel Spojených vojsk
Pozemské federace. Mimo prezidenta jediný ze tří lidí, který věděl, kdo
(nebo spíš /co/) jsem zač.
  "Nedělej ukvapené závěry, Patejli," řekl překvapivě smířlivě. Nedávno
jsem přišel o manželku - jedinou bytost, která se mnou byla schopna
spolupracovat. Tyhle dvě figury by ji asi měly nahradit.
  "Nejdřív představím tebe, když dovolíš." Posadil jsem se do křesla -
tady na Měsíci mohu používat normální lidská křesla, bez obav, že je
rozsednu. Brýlatá stařenka si odlomila další kousek z tatrgelového
koncentrátu a opatrně si ho vsunula do úst. Skrz černé brýle
obtloustlého plešouna nebylo vidět - jeho larvovitě bílá pokožka mi
připadala hnusná.
  Velitel vystrčil bradu:
  "Patejl. Nedávno přijal nové klanové jméno Krvavý Patejl. Bývalý
prominentní člen klanu Pilotů. Kdysi zajat komandem Policie a /upraven/.
Tím mimo jiné získal schopnost ovládat pravděpodobnostní šlupku po celém
Vesmíru. Je nasazován na vyhlazovací operace - spolu se svou manželkou
ničili invazní stroje Protivníků, osvobozovali naše těžební stanice,
bránili výzkumné mise a podobně." Velitel se odmlčel a ukázal na
plešouna:
  "Pan Hnusák zvaný Stonožka. Je ti v něčem hodně podobný, Patejli. Je
produktem výzkumů Vlády (samozřejmě myslel starou Vládu, další z velkých
klanů). Jejich genetické pokusy měly jediný cíl - vytvořit dokonalého
vojáka," velitel se na mé ostentativně pozdvihnuté obočí nepatrně
zamračil. Všiml jsem si, jak se fialové rty pana Hnusáka /nepatrně/
zúžily.
  "Experimenty se ukázaly daleko obtížnější a výsledky daleko
nepředvídatelnější, než se zdálo: z mnoha set tisíc pokusů se povedl jen
jediný. V krátkém čase pak laboratoře Vlády zničil útok Policie. Takže
pan Hnusák je - stejně jako ty, Patejli, neopakovatelná, výjimečná
bytost." Velitel se otočil a zvedl ze stolu jedny z několika
uzamykatelných desek s nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Poklepal si jimi o dlaň a
po tváři mu přeběhl takový podivný úsměv: "Patejli, vidím na tobě cosi
jako despekt. Nechtěl by sis s panem Hnusákem zazápasit? Cvičně?"
Neudržel jsem se a hlasitě zafuněl. Rty pana Hnusáka se stáhly do
opravdu /úzké/ linky.
  "Jeden nezávazný zápas. Proč ne," řekl jsem. Žádný člověk se mi nemůže
postavit. Ze sebegenetičtějšího pokusu, sebevycvičenější,
sebeozbrojenější, prostě žádný...
  Najednou jsem zjistil, že obtloustlý muž zmizel.
  Do prsou mi narazilo něco jako tank.
  Odrazil jsem se od betonového stropu a vrhl se dolů. Plešoun vykryl(!)
mou ránu levou rukou, zachytil(!) i pravou pěst a zase tank. Přepnul
jsem se do bojové rychlosti.
  "Stop!" práskl velitelův rozkaz na mé výhradní frekvenci. "Jako malá
demonstrace to stačilo," dodal nahlas. Věděl, že v bojové rychlosti bych
mohl snadno zlikvidovat nejen pana Hnusáka.
  "On má čtyři ruce! A je docela rychlej - i tady v tý gravitaci," řekl
jsem a naschvál nechal svůj hlas zaznít překvapeně a zároveň uznale.
  "To si piš, negře," řekl pan Hnusák; už zase seděl v křesle. Velitel
se usmíval:
  "Sice je to trochu nezdvořilé, ale dámu ti představuji až jako druhou
- záměrně. S ní bys takovouhle demonstraci nemusel přežít. Patejli -
slečna Elvira."
  Stařenka kývla hůlkou.
  "Těší mě," přinutil jsem se říci.
  "Veliteli, tenhle negr nám bude jenom na obtíž," řekl pan Hnusák.
  "Zas bych ho tak nepodceňoval," usmál se velitel tentokrát na mé úžící
se rty, "nepředvedl všechno, co umí, je nejlepší pilot, jakého máme a...
a pracuje s ním skvělé pées." Možná jsem i zaskřípal zuby.
  "Patejli, tady máš složky svých dvou nových /přátel/ - oni tvou už
četli. Tady máte všichni," vytáhl z náprsní kapsy tři paměťové karty.
"Plán vaší první operace. Start za patnáct hodin."

		***

  Už ve svém pokoji (s hořkým pocitem ponížení v duši) jsem se dal do
čtení: Pan Hnusák je takzvaně ideální voják. Sto sedmdesát centimetrů
(aby nezabral moc místa), žádné vlasy a ochlupení (nepříjemní
cizopasníci se s armádou dostali i do vesmíru), čtyři ruce (všechny
"pravé"), zraková centra mozku upravená, aby každým okem mohl nezávisle
na sobě vnímat dva různé děje (to znamená, že může střílet na čtyři cíle
současně s naprosto stejnou přesností); dovyvinuté "zaměřovací centrum"
(dokáže přesně střílet z čehokoli na cokoli při jakékoli gravitaci),
zesílená kostra, několikanásobná metabolická účinnost (proto je tak
rychlý).
  Zpráva o Elviře byla mnohem stručnější, lépe řečeno neúplnější. Elvira
kdysi bývala obyčejný člověk jako kdysi i já. Ovšem někdo (snad možná i
Protivníci) s ní cosi udělal. Do mě lékař Policie voperoval desítku
mástrů a samoorganizující se posilovače, takže jako já mám organismus
prorostlý metabolickým pseudokovem, ona má organismus prorostlý cituji:
/cizími strukturami/. Tak například ve vrchní části zad a v ramenou má
cosi jako /chladiče/. Odolnost jejích kostí a kloubů je /neuvěřitelná/
(přesně tak to ve spisu bylo). Dále má stoprocentní čili bezodpadovou
látkovou výměnu. Přesto musí téměř neustále jíst. I když vypadá velmi
staře, její biologický věk nepřevyšuje třicet let.
  Schoval jsem oba spisy do trezoru, přehrál si kartu a za necelých
patnáct hodin s těmi dvěma nastoupil do šlupky a vyrazil na první
operaci.
  Následovalo mnoho a mnoho dalších.
  Postupně, jak jsme se společně brodili krví nepřátel, jsme si na sebe
zvykli. A zvykali jsme si na sebe celá dlouhá léta, dokud se Protivníky
nepodařilo vytlačit z /Prostoru pozemských zájmů/. Šlo o suroviny.
  Nebojovali jsme v té válce na pozemské straně sami, samozřejmě ne, ale
když jakžtakž skončila, napadlo někoho z Vrchní rady (zřejmě, jen si to
domýšlíme), co by se asi tak stalo, kdybychom se zrovna my tři rozhodli
založit si vlastní Vrchní radu. Byli jsme tedy vysláni na poslední úkol
- nějaký dobrák nám ale upravil šlupku (opět domněnka) a milá šlupka
místo prostorem skočila časem. Teoreticky to nikdo z nás neměl přežít.
Ale já jsem - ve vší skromnosti - nejlepší pravděpodobnostní pilot, jaký
kdy žil.
  Na to, abychom se mohli vrátit do našeho Času, potřebujeme opravit
šlupku. Na to potřebujeme velké množství peněz, protože v roce 2024
neexistují potřebná průmyslová odvětví v dostatečné kvalitě. Proto
pracujeme pro Ollieho a hájíme národní zájmy jedné nejmenované velmoci.

		***

  S trhnutím jsem se probral. Tramvaj zarumplovala na výhybce, pées si
protahovalo hřbet, zívalo a napnutý růžový jazyk mělo stočený nahoru.
Tohle pées - na rozdíl od předchozích modelů -vypadá opravdu jako pes.
Dokud někomu nešlápne na nohu.
  Příští zastávka je naše. Jak jsem se probral, dala se do mě zima, a do
promáčené noci se mi vůbec nechtělo.
  Když jsem vystupoval, slyšel jsem vrzání vlastních kloubů. Tramvaj
zazvonila a odjela. Od trolejí padaly žluté a červené jiskry.
  Bydlím v bytě pronajatém ve staré rozpadající se vile. Kolem zahrada,
stoleté ořešáky, nikde nikdo... Tenhle Čas má i své klady.
  Loudal jsem se sotva znatelnou pěšinou zapadanou vrstvou mazlavého,
pronikavě vonícího listí a pées se mi při každém kroku otíralo o lýtko.
Nespal jsem poslední tři dny a byl jsem po cestě z Ruska a po pivu
trochu unavený těšil jsem se do postele jako už dlouho ne. Možná proto
jsem ztratil obvyklou ostražitost. Odemkl jsem vchod a v sychravém,
plísní a zatuchlinou vonícím vzduchu vystoupal po bytelném schodišti ke
dveřím svých pokojů, ze zvyku rozsvítil a...

		***

  "Zdravím vás, příteli," řekl člověk sedící na mé posteli. Mluvil
anglicky s nepřeslechnutelným ruským přízvukem a měl modré, brutální
oči. Zezadu mne sevřely dva páry silných rukou.
  Povzdechl jsem si.
  "Přišli jsme vám vyřídit pozdravy od známých pana Stanislawského," šel
rovnou k věci. Jeho hranatý obličej nevypadal na doručovatele
/přátelských/ pozdravů.
  "To jste museli letět letadlem, že jste tu tak brzo," usmál jsem se.
  "Co můžete udělat dnes...," vstal z postele a sundal si kabát - než ho
položil na stůl, vytáhl něco z kapsy. "Nemyslíš si doufám, že někdo může
udělat, co jsi udělal panu Stanislawskému, a že mu to projde?" přešel na
tykání. To něco z kapsy byl takzvaný zabiják - teleskopická věcička s
držadlem a ocelovou koulí na konci. Vynikající na roztloukání kloubů.
Stisk dlaní na mých pažích zesílil.
  "Když mi řekneš, kde je prášek a kde jsou peníze, budeš to mít lehčí.
Neříkám lehké, ale lehčí," usmál se a popleskal si zabijákem o dlaň levé
ruky. Tohle gesto si podobní troubové nikdy neodpustí. "Taky by mne
zajímalo, pro koho pracuješ," klepl mne zabijákem zespoda do brady
přiznám se, přesně o tom samém jsem uvažoval já v souvislosti s nimi -
ne že bych je chtěl klepat zespodu do brady, ale pro koho pracují. To,
jak rychle mne vypátrali, nevypadalo na obyčejnou mafii. A to nebylo
dobré.
  "Víte, co je na zabíjení nejhorší?" zeptal jsem se.
  "Odklízení mrtvol," odpověděl Zabiják s úsměvem. Zcela bez varování se
rozmáchl a vší silou mne bacil do pravého kolena. Jeden z těch vzadu mi
zakryl ústa.
  Takže jsem nemusel křičet, ale zbytek "příšerné bolesti" jsem sehrál
co možná přesvědčivě.
  "Bude to horší, mnohem horší," naklonil se ke mně Zabiják a znovu
udeřil.
  "Asi ano," řekl jsem.
  V duchu jsem všechny tři proklel.

		***

  Později, když jsem je ve sklepě pohřbíval, jsem je proklínat
nepřestával. Je to dřina, vyhloubit pořádný hrob.
  Ten se zabijákem byl opravdu drsňák. Měl v zubu ampuli s jedem, a když
jsem se začal vyptávat já, rozkousl ji. Ti druzí dva nevěděli nic. Navíc
nikdo z nich neměl nic, podle čeho by se dali identifikovat. Žádné
doklady, nášivky z prádelny, útržky letenek, nic.
  Když jsem skončil s hrobničením, vykoupal jsem se, převlékl do pyžama,
v Rusku rozstřílené oblečení nacpal do koše a konečně mohl zalehnout.
  Jednu výhodu návštěva Rusů měla. Jak na mne čekali, zapnuli přímotopy.

		***

  "Patejli! Rychle k Olliemu!" vytrhl mne ze snů Hnusákův hlas - ječel,
div mi čip nevyskočil z lebky. "A vem si kombinézu!" Hnusák se odpojil.
  Bylo osm čtyřicet tři a zataženými závěsy pronikalo kalné podzimní
ráno. Z děravého okapu hlasitě kapalo na římsu.
  "Co se dě...!" V té chvíli se Hnusák znovu připojil: "Pusť si k
oblíkání televizi!" Znovu se odpojil.
  Zabodl jsem do infračidla paprsek z čipu.
  Na všech programech dávali totéž: Kyberkentaur jel po chodníku a občas
obrovskou pěstí rozbil nějakou výlohu. Ten klínovitý vůz s radlicí jel
prostředkem ulice kousek za ním a rozhrnoval opuštěné automobily do
stran. Stroj i bytost se pohybovaly velmi pomalu.
  Všechny kanály přebíraly obraz od ACTION TEAMU: Kameraman seděl na
motocyklu a do obrazu mu občas vklouzla záda nebo přilba řidiče. ACTION
TEAM jsou normální sebevrazi, ale tentokrát se zdálo, že jim nic
nehrozí. A já jsem věděl proč. Bytosti televizi potřebovaly. Potřebovaly
jejím prostřednictvím předat zprávu. Komu, bylo také jasné - ulice,
kterou demolovali, mi byla zatraceně povědomá. Právě míjeli vchod
hospody U Křena. Od Křena je to k Olliemu necelých deset minut pěšky.
  "Kurva!" řekl jsem a na dálku otevřel trezor. Pées se přisálo k malému
nerezovému soudku a pokojem se rozlehly savé zvuky a zavoněl... je to
mnohem dokonalejší než napalm, ale jméno zůstalo. Já jsem se přes pées
natáhl do horní přihrádky a vyndal kufr s bitevní kombinézou. Přitom
jsem stále jedním okem sledoval obrazovku.
  Kyberkentaur právě zdvihl malý, na chodníku zaparkovaný renault a
hodil ho za sebe. Dláždění se rozstříklo do stran a zabubnovalo po
zatažených roletách. ACTION TEAM zpomalil.
  Rval jsem ze sebe pyžamo a zároveň si oblékal kombinézu. Jak jsem se
zmínil, býval jsem kdysi obyčejný člověk, a přestože mám organismus
prorostlý pseudokovovými posilovači, na opravdu ostré boje jsem poněkud
měkký. V kombinéze se v tomhle Čase mohu s klidem postavit tankové
brigádě.
  Na obrazovce se v mlžném oparu objevil známý roh a za ním ještě
známější průchod; mezi šedými oprýskanými baráky ze začátku minulého
století to vypadalo jako v ponurém kaňonu. ACTION TEAM zase zrychlil, a
vzápětí rychle zabrzdil: Kyberkentaur i stroj s radlicí totiž zastavili.
Kameraman sklouzl z motocyklu a podél opršené omítky se - ukryt za řadou
aut - doplížil na úroveň cizinců. Jak říkám, sebevrazi. Měl jsem pocit,
že ve tmě průchodu vidím odrazky Hárlyho.
  Křižák otevřel dveře a vystoupil. Kyberkentaur odvalil další auto. Oba
se rozhlíželi a zdálo se, že na někoho čekají. Kyberkentaurovo
pancéřování se lesklo vodou.
  Já jsem stále nebyl hotov. Bojová kombinéza se neobléká zrovna snadno,
a navíc v ní nejde běhat po Praze jen tak - vypadá trochu výstředně.
Volnou koženou bundu, kalhoty... a mé vysoké boty mají zatraceně mnoho
přezek.
  Pées už stálo u dveří a žhavilo plamenomet.
  "Vem si speciál!" vyvřískl čip Hnusákovým hlasem.
  "Hnusáku!" Lekl jsem se, div jsem při zapínání bot neupadl.
  Normálně používáme normální zbraně, protože jen do máločeho bylo
vloženo tolik invence jako do nich. A proto jen máloco nelze vyřešit
obyčejnou pistolí ráže devět - to v mém případě. Hnusák používá jednu
pistoli a tři samopaly - když je třeba palbu udržovat déle, schová
pistoli a volnou rukou mění zásobníky - dokáže tak vždy střílet alespoň
ze dvou zbraní naráz - nepřetržitě a neuvěřitelně přesně.
  Elvira používá jenom ten krátký japonský meč.
  Ale jsou situace...
  Obě bytosti na obrazovce se daly do pohybu.
  V té chvíli se ale dali do pohybu i Ollieho osobní strážci - než
"osobní strážci" je to spíš osobní armáda. Mimo posledních dvou pater
obývají celý Ollieho dům.
  Mimo jiné.

		***

  Z několika vikýřů a oken vyjely hlavně kulometů.
  Okrasná věžička na střeše proti Ollieho domu se otevřela a
protiletadlové dvojče se sklonilo.
  Pak asi někdo řekl: "Pal!"
  Pojektily zaplavily poklidnou pražskou ulici jako uragán.
  To už jsem byl zcela oblečený, ale nešlo se nedívat: Dlažební kostky
trhané v dlouhých pásech létaly na všechny strany, auta rozervaná
odraženými kulkami vybuchovala, burácení drásalo mikrofon kamery... Ale
co hlavní - obě bytosti kolísaly.
  Křižákovi po pancéřované hrudi sršely desítky zásahů pod jejich
soustředěným tlakem dokonce ustupoval a palba ho zatlačila do míst,
která mohlo postřelovat protiletadlové dvojče ze střechy - dunivý rachot
přehlušil vše ostatní a průbojné dvacetimilimetrové projektily obra
srazily na kolena.
  Tehdy se ale vzpamatoval Kyberkentaur (já bych byl asi také trochu
překvapen /takovým/ arzenálem na /takovém/ místě). Od zadního kola
bytosti se zakouřilo, hmátla levou rukou a odněkud z míst, kde obyčejný
motocykl mívá zadní sedlo, vytrhla cosi jako houfnici. Přes křížovou
palbu kulometů, která ho vzápětí sevřela, Kyberkentaur vystřelil.
  A dost přesně.
  Střecha vybuchla a na ulici se zřítila záplava rozmlácených tašek a
cihel. Kameraman ACTION TEAMU poprvé přestal točit a kryl se. Ale jen
asi tak vteřinu.
  Mezitím Křižák zmizel v klínovitém stroji.
  Kanón ze střechy střílel už jen jednou hlavní a Kyberkentaurovi jeho
zásahy očividně neškodily jinak, než že mu znesnadňovaly míření.
  Řada spodních oken na Ollieho domu se rozevřela v jednom jediném
okamžiku. Za okny byly lidské siluety, z nichž každá měla něco na
rameni.
  "Pancéřovky!" zašeptal nějaký hlas. Zněl trochu vyděšeně. To si
kameraman ACTION TEAMU uvědomil, že je až nebezpečně blízko možným
drahám možných neřízených raket. Kupodivu, ten hlas byl
nepřeslechnutelně ženský.
  Z pancéřoborců stihl vystřelit (bohužel) jen jeden.
  Snad ještě než se okna úplně otevřela, nad střechu vozidla s radlicí
vyskočilo něco velmi podobného kulometu. Velmi hbitému a velmi
rychlopalnému.
  Sklo i omítka mezi okny explodovaly v jedné dlouhé čáře - lidské
siluety do jedné zmizely. Bylo to opravdu /velmi/ rychlé.
  Raketa z pancéřovky minula Kyberkentaura, sklouzla po střeše hořícího
vraku staré škodovky a jakousi neuvěřitelně spravedlivou náhodou zasáhla
klínovitý stroj, který se zároveň se střelbou pokoušel vymanévrovat ze
střeleckého úhlu poškozeného dvojčete na střeše. A zasáhla ho přesně do
toho kulometu.
  Zablesklo se, vozidlo zmizelo v mraku černého dýmu, obraz se otřásl a
chvíli byly vidět jen čtyři mokré kočičí hlavy.
  Ale kameramanka ACTION TEAMU byla drsňák.

		***

  Úchyt zbraně na klínovitém stroji byl sice ohnutý do silně
nepravděpodobného úhlu a zbraň sama zmizela, ale stroj jinak nevypadal
nějak poškozeně.
  Kanón zhora přestal střílet - asi měnili zásobník. To Kyberkentaurovi
konečně umožnilo pořádně zamířit.
  Vystřelil z té houfnice třikrát.
  Na ulici spadl chuchvalec kouřícího kovu, z kterého trčely dvě
zohýbané, do ruda rozžhavené hlavně. Kameramanka ACTION TEAMU se
neudržela a začala neprofesionálně zvracet. V tom kovovém chuchvalci
byly vpleteny i značně smažené zbytky obsluhy. Zvracela, ale točila dál.

		***

  Kyberkentaur několika ranami zneškodnil většinu kulometů na obou
stranách ulice. Když ustaly vodopády cihel, nábytku a hořících koberců,
Křižák znovu vystoupil. Pancíř měl očazený, a tam, kde ho zasáhly
dvacetimilimetrové projektily, i lehce ďubkovaný.
  Ollieho lidé zřetelně nevyhrávali.
  Stále drobně mžilo, tak se prach rychle usazoval a požáry byly jen
takové komorní; i mraky černého kouře stoupaly, sice neochotně, ale
stoupaly. Obě bytosti se otočily k průchodu do Ollieho domu.
  V té chvíli se z budovy ozval jasně slyšitelný povel:
  "Vpřed!"
  Mezi rozdrcenými okenními rámy vylétlo množství malých tmavých
předmětů. Z otvorů vykousaných Kyberkentaurovou střelbou se vyklonily
pušky s granátomety pod hlavněmi.
  Ulice zmizela v nepřetržité sérii výbuchů.
  Ještě ani nedozněl poslední, když se z průchodů a oken v přízemí
vyvalilo několik hadů lidských těl navlečených v prapraprababičkách mé
bitevní kombinézy.
  Nechápu, proč to udělali. Museli vědět, že nemají šanci.

		***

  Asi za dvě vteřiny byla rozrytá dýmající ulice pokryta neforemnými
kusy lidských těl v prapraprababičkách mé bitevní kombinézy. V chladném
vzduchu z nich stoupala pára. Kameramanka (divné slovo) znovu zvracela,
ale stále statečně točila. Bok auta, který se mihl v obrazu, byl po
posledním útoku proděravělý snad tisícem malých dírek a doslova
přelakovaný krví.
  Na ulici se po předchozím uširvoucím rachotu sneslo až přízračné
ticho. Vzdálené houkání policejních sirén znělo jako z jiného světa a na
hodinách běžících ve spodním rohu obrazovky jsem zjistil, že od prvního
výstřelu neuběhly ani dvě minuty.
  Křižák otočil kovový obličej ke kameře:
  "To bylo všechno?" zarachotila jeho angličtina. Mrholení mu rozmočilo
prach na tvářích a ramenou do šedé kaše; stékala mu po rukou, po hrudi i
bradě a odkapávala na zem. Ostnatý obojek se leskl.
  Do ticha za Křižákem se ozvalo takové nepatřičné, jakoby netrpělivé
zaťukání. Znělo to, jako by někdo do zbytků dlažby klepal dřevěnou
hůlkou.

		***

  Křižák se otočil.
  Kameramanka ACTION TEAMU pomalu a nevěřícně vstala.
  Před průchodem do Ollieho domu stála droboučká brýlatá stařenka a
tvářila se nasupeně.

		***

  Řítil jsem se na speciálně vyztuženém terénním motocyklu, který
používám pro rychlý pohyb po Praze. Na to, jak byly ulice mokré, jsem
jel opravdu rychle. Pées se mi zezadu zakouslo do opasku a v obzvlášť
vypjatých zatáčkách vlálo do stran.
  Asi po pěti minutách jízdy jsem způsobil tři dopravní nehody a právě
tolik se na mě navěsilo policejních aut. Protože jsem chvílemi musel
přecházet do bojové rychlosti, měl jsem čas i na přemýšlení:
  Kdybych měl oblečenou bitevní kombinézu a přepnul se do bojové
rychlosti, na osmadevadesát procent bych přemohl Hnusáka - pokud by
neměl nějakou kosmickou zbraň a /velké/ štěstí.
  Kdybych měl bitevní kombinézu, byl přepnutý do bojové rychlosti a měl
po boku Hnusáka i s kosmickou zbraní a štěstím, Elviru bychom asi
nepřemohli. Elvira je nejnebezpečnější bytost, jakou znám.
  Ale Kyberkentaura s Křižákem neznám.
  Přeskočil jsem kapotu nízkého citroenu, řidič si zakryl oči, a zvuky
havárie zanikly ve zvucích mého dopadu - po snad dvacetimetrovém letu
jsem přistál těsně před baterií popelnic. Ani jsem neubral a ulice se
během okamžiku změnila ve skládku.
  Přes mnoho podobných kousků jsem na místo boje dorazil pozdě. Přesto o
něco dřív, než první policejní auta - místní policisté mají obdivuhodný
talent dorážet na místa, kde hrozí nebezpečí, až když už nehrozí.

		***

  Nad ulicí se válela mračna dýmu. Prosmekl jsem se mezi rozžhaveným
vrakem auta a zdí, kola zabubnovala po vytrhaných dlažebních kostkách,
motocykl se zhoupl v kráteru, podklouzl na zakrváceném bezhlavém trupu v
neprůstřelné vestě, gejzír z prasklého potrubí a byl jsem u našeho
průchodu. Pées běželo podél motorky a krylo mi bok.
  "Kde seš, sakra, negře!" ozval se z průchodu Hnusákův chraptivý hlas.
Nechal jsem motorku padnout a rovnou z jízdy vběhl za ním.
  Hnusák držel Elviřinu hlavu na klíně a sypal jí mezi rty hroznový
cukr. Všiml jsem si, že se Elviře pohybuje ohryzek - jediný příznak, že
je živá. Vypadala jako koncentráčník, nebo lépe, jako velmi stará mumie
koncentráčníka.
  Navíc byla ohořelá až na kůži (přesněji na její superelastickou
variantu bitevní kombinézy). Zuhelnatělé a stále doutnající cáry šatů
Hnusák shrnul na bok. Shořely, přestože byly z nehořlavé látky.
  Hnusák vypadal nepoškozeně.
  "Tys asi taky nepřišel zrovna včas!" zasyčel jsem na něj - to už jsme
Elviru zvedli a rozběhli se průchodem dozadu. Do ulice právě dorazil
první policejní obrněný transportér.
  Když jsme probíhali kolem trosek Hárlyho, musel jsem vypnout oči.

		***

  Dům byl v místech, kudy jsme běželi, relativně nepoškozený - opadaná
omítka, sem tam vyvalené dveře výtah ale nejel. V druhém patře se nám
Elvira vysmekla a postavila se. Už nebyla tak strašně hubená, protáhla
se a jednomu po druhém nám poklepala na rameno.
  "Na to bude čas pozdějc, musíme se schovat!" řekl Hnusák, ale bylo na
něm vidět, že je rád, že Elvira stojí.
  Já ostatně taky.

		***

  Prošli jsme přes místnost s identifikačním automatem, pancéřové dveře
se otevřely a zavřely.
  Ollieho kancelář vypadala úplně stejně jako včera večer.
  Až na jednu drobnost.
  Zapolykal jsem. Viděl jsem už mnoho lidských těl po mnoha různých
stupních výslechu, ale Ollie byl náš známý - skoro přítel.
  "Do hajzlu! Kdo mu to udělal?!" Hnusák práskl pěstmi horních rukou do
dlaní spodních. Pées zakňučelo.
  Ollieho si někdo podal opravdu ošklivě. Kolem křesla, v kterém bylo
jeho tučné mrtvé tělo stále připoutané, to vypadalo jako na jatkách.
Oči, nos a několik dalších orgánů bylo vyrovnaných na stolní desce.
Odřezané rty vypadaly jako krvaví slimáci. Hlava chyběla.
  "Ti dva plechoví parchanti to být nemohli, to by to tady vypadalo
jinak," řekl jsem.
  "Tohle Janice nesmí nikdy vidět!" řekl Hnusák.
  "Sakra, Janice!" zaklel jsem.
  To už byla Elvira pryč. Spolu s ní zmizel sáček hroznového cukru,
který jsem měl v opasku. Vzápětí se Elvira znovu objevila, udělala na
nás prsty jako že OK a zase zmizela. Takže Janice je naživu. Někde
nahoře klaply dveře.
  "Jak to tady probíhalo, než jsem se sem dostal?" Olliemu už jsme
pomoci nemohli, a zatímco jsme prohledávali místnost, Hnusák mohl
vyprávět.
  Vypadlo z něj jen to, že se přihnal sotva pět minut přede mnou - když
bylo po všem. Zřetelné bylo, že cizinci Elviru neporazili. Podle toho,
že zmizeli, porazila ona je, ale stálo ji to tolik energie, že se
dokázala sotva odplazit do průchodu.
  "Našel jsem ji, jak okusuje nějakou nohu," Hnusák se trochu otřásl. I
mně trvalo docela dlouho, než jsem si zvykl na Elviřino nouzové
doplňování energie. Ale přiznám se, úplně jsem si nezvykl nikdy. Dřív,
když nebylo zbytí, jedla ještě teplé mozky Protivníků - bylo v nich
spousta tuku, čili spousta energie.
  Ollieho vnitřnosti páchly - podle teploty těla byl mrtvý tak tři čtyři
hodiny. Nenašli jsme nic - žádnou stopu po tom, kdo pronikl jeho
ochrankou i hlídacím automatem. Žádnou stopu až na kousky tmavé hlíny,
která byla ještě vlhká.
  Z našich bot to nebylo.
  "Mít tak Sherlocka Holmese," povzdychl jsem si. Hnusák na mne
nechápavě kouknul. Ollieho počítač někdo rozmlátil na kousky, všechny
disky byly pryč, i ty z falešného trezoru i ty z tajného trezoru.
Samozřejmě zmizel i kufr s penězi.
  "Špatný na tom je, že teď o nás někdo ví všechno, co jsme kdy Olliemu
řekli," přivřel jsem dveře falešného sejfu, "a má i veškerou dokumentaci
o naší práci, čísla účtů..."
  "A kurva!" zakleli jsme jednohlasně. Kde je schovaná šlupka, Ollie
naštěstí nevěděl, ale bohužel nám zprostředkovával veškeré nákupy a
investice a vůbec všechno. Sice bude chvíli trvat, než zloději informace
rozkódují, ale že jim to zabere příliš času, na to se spoléhat nedá.
  "Jak jsi na tom s hotovostí?" nevesele jsem se zašklebil.
  "Skoč pro Elviru a Janici, musíme okamžitě pryč," řekl Hnusák a mlaskl
na pées: "Ty zůstaň: Trochu tady uklidíme."

		***

  Když jsem snášel plačící Janici po schodišti, slyšel jsem, jak z
Ollieho kanceláře hučí plameny. Hnusák s pées na nás čekali v mezaninu.
Hnusák vzal od Elviry invalidní vozík a krabici se sbírkou pohlednic
(Elvira se oblékla - v Janiciných šatech a bez hůlky vypadala nezvykle).
Nesl jsem Janici tak, aby toho viděla co nejméně. Řekl jsem jí, že
Ollieho přepadla konkurence a že bohužel jeho kancelář zasáhl zápalný
granát.
  "Taková smrt je nejrychlejší, jakou si dovedeš představit. A ačkoliv
se to nezdá, vůbec nebolí," utřel jsem Janici slzy. Je strašně důvěřivá
- když ochrnula, trochu jí z toho přeskočilo a maličko zdětinštěla.
  Vyběhli jsme zadním východem, protáhli se několika dvory a prolukami a
bez jakéhokoli domlouvání zamířili tam, kde bydlí Elvira.

		***

  Naše dáma si zvolila opravdu dokonalé krytí - dostala byt pro
uklízečku v dětském domově - domov je pro děti do šesti let. Sice musí
uklízet, ale řekl bych, že jí to nevadí. Naši zaměstnavatelé z vlády
jedné nejmenované velmoci by nad takovým krytím jistě spokojeně
pokyvovali hlavami - kdyby jim to Ollie řekl.
  Jedna nejmenovaná velmoc - další okruh potenciálních nepřátel.
  U Elviry jsme nejdřív nadopovali Janici prášky na spaní, a když
zvadla, ještě jsme museli počkat, dokud se naše hostitelka nepřevlékne a
nenají. Najíst se do bojové podoby jí trvalo asi deset minut - na ni
neuvěřitelně dlouho - v kuchyni se prudce ochladilo. Potom místo jako
vychrtlá vrásčitá stařenka vypadala jako velmi obézní stařenka, které
vrásky vyhladil tuk.
  "Takže co budeme dělat?" Seděli jsme kolem kuchyňského stolu (mám tu
svoji židli) a na okno klepala větrem rozhoupaná větev. Před chvílí se
znovu dalo do deště.
  "Musíme zjistit, co jsou zač Kyberkentaur a Křižák. To za prvé. Za
druhé, kdo zabil Ollieho. Za třetí musíme doopravit šlupku," řekl jsem.
Elvira přikývla.
  "Ale jak?" řekl Hnusák.
  Podíval jsem se na Elviru: "Někdo by mohl zaletět do jednoho
nejmenovaného státu a trochu se tam poptat."
  "Nezapomeň, že skoro nemáme prachy, a k našim kontům nemůžeme - pokud
se teda nechceš postavit doprostřed a řvát ,Tady jsem!`," řekl Hnusák.
  "No právě, v nejmenovaném státě by někdo mohl znát přístupové kódy k
databankám, kde měl Ollie záložní informace, a mohlo by tam být i něco o
jeho rezervních účtech."
  "Jo, to jo," našpulil rty Hnusák a Elvira už vstávala.
  "Máš na letenku?"
  Kývla a zmizela.
  "A co já?" Hnusák si začal točit pistolí na jednom z ukazováčků.
  "Dojdi si k sobě pro věci, sejdeme se tady - ale moc se tam neosírej a
moc si toho neber. Trochu si zapátráme a musíme být připraveni rychle
vypadnout. Já si dojdu k sobě," řekl jsem na jeho tázavý pohled.
  "A bacha, už by o nás mohli vědět," varoval jsem ho, když jsme se na
ulici rozcházeli. Jen se zašklebil, zvedl límec bundy a natáhl si na
holou lebku černou pletenou čepici.

		***

  U mě doma to vypadalo jako před hodinou a půl, když jsem sprintoval
pryč.
  Vypnul jsem přímotopy, položil na stůl peníze pro majitelku vily,
zamkl trezor a zlomil klíč. Palivo pro pées zrovna nemusí nikomu padnout
do rukou. Mé věci se vešly do kapes a brašniček na opasku.
  "Jdeme?" kývl jsem na pées. "Co se děje, Dolfi? Vypadáš nervózně, nebo
se mi to zdá?" Ačkoli je pées stroj, zbylo mu po psovi, kterým bývalo, i
cosi jako instinkty.

		***

  Vyšli jsme na temnou chodbu a pées zavrčelo. Ve vzduchu byla cítit
obvyklá syrová vlhkost a plíseň. Pées začalo žhavit plamenomet. Rozhlédl
jsem se, ale na žádné z vlnových délek nebylo vidět nic podezřelého.
Schody pod mou vahou ponuře vrzaly.
  Když jsem zamykal hlavní vchod, přesto jsem měl takový divný pocit -
jako by se na mne někdo díval.
  Za těch pár minut, co jsem byl uvnitř, padla na Prahu mlha přímo
londýnská. Když jsem šel mezi ořešáky podél rýhy, kterou v podmočeném
trávníku vyrvalo prokluzující kolo mého motocyklu, neudržel jsem se a
několikrát se ohlédl. I pées zezadu něco vnímalo - klusalo za mnou,
hlavu k vile. Něco takového žádný pes nedovede.

		***

  Na zastávce tramvaje se před lezavým vlhkem choulilo do límců a šál
několik lidí. Rozzářená trafika vypadala v šedých převalujících se
chuchvalcích tak trochu vánočně.
  Koupil jsem si patero největších deníků - všechny už stačily ve
zvláštních vydáních zmapovat sotva dvě hodiny staré události:
  MIMOZEMŠŤANÉ ZNOVU VRAŽDÍ!!! stálo na titulních stranách bulvárních
listů.
  HAVÁRIE PLYNOVÉHO POTRUBÍ stálo na titulních stranách seriózních
novin. Začal jsem těmi seriózními. V prvních větách bylo příkré
odsouzení /nechutných praktik/ členů ACTION TEAMU, kteří využili
katastrofy a lidského neštěstí pro /nechutné/ reklamní triky. ACTION
TEAM měl smůlu, že už jednou něco podobného udělal - lépe, zinscenoval.
  Bulvár popisoval přibližně to, co dávali v televizi. Ale z místy
špatně skrývané ironie a nadsázky bylo i méně vnímavému čtenáři jasné,
že redaktoři popisovanému nevěří. Na titulní straně všech novin byla
zveřejněna pohledná tvář mladé ženy se zarputilou bradou, tmavými
zvlněnými vlasy, kamerou na rameni a popiskou na téma: /Veronika
Braunerová - statečná dáma zvrací a točí./
  Už v tramvaji jsem na druhé straně Kurýra našel hlubokomyslný článek o
vlivu agresivní reklamy na společnost. Jako příklad byla uváděna
poslední tzv. MIMOZEMSKÁ KAMPAŇ. Za minulé dva dny prý opravdu poklesl
zájem o vozy AUDI, obzvlášť o typ, který předním kolem rozdrtil
Kyberkentaur, a vzrostl počet prodaných automobilů všech typů, které
"uchránily" posádky při střetech s Křižákovou radlicí.
  /Kolik muselo stát zinscenování takové podívané?/ byla jedna z
posledních vět článku. Zajímavé je, že ten amatérský záznam prvního
objevení Bytostí (profesionálně sestříhaný) byl prý včera večer opravdu
vysílán jako reklama. Ani jsem se nedivil, že kamufláž a dezorientační
akce jsou takového rozměru - kdyby si lidstvo myslelo, že se z čista
jasna mohou kdekoli objevit dvě nezničitelné nestvůry a likvidovat, co
se jim zachce, panika by byla nemalá.
  "Nechcete mě pustit sednout, mladej?! Hergot?!" Tramvaj se zatím
slušně zaplnila a brunátnou tlustou babici cenící zubní protézu bych
nezvládl ani s nukleárními pomůckami.
  "Promiňte, madam, přehlédl jsem vás," složil jsem noviny, vstal a
lehce se uklonil.
  "No proto!" poděkovala.

		***

  Přejet Prahu v mlze trvá tramvaji opravdu dlouho. Ale pořád je to
rychlejší než taxíkem. Cestou jsme ke všemu stáli kvůli třem bouračkám:
dlouho, dlouho a dlouho, a tak jsem na Elviřině zastávce vystupoval asi
o tři hodiny později, než jsem měl naplánované. Celou dobu mi ta babizna
vyprávěla, že psi v tramvaji musí mít /bezpodmínečně/ košík. Pées se
snažilo být nejroztomilejším a nejmírumilovnějším psem bez košíku na
světě.
  Nebýt tam tolik lidí, po dvou minutách řečnění bych ji nemilosrdně
zabil.

		***

  "Hnusáku?" zavolal jsem, než jsem odemkl dveře. "To jsem já!" Plešoun
občas bývá trochu nervózní. A impulzivní.
  Mimo spící Janici byl byt prázdný.
  Uvařil jsem čaj, dočetl noviny a snažil si namluvit, že mne Hnusákova
nepřítomnost neznervózňuje. Pées nervózní bylo a hlídalo dveře.
  Když se asi za hodinu ozval zvonek, docela jsem se lekl. Pokoušel jsem
se zrovna asi postopadesátéšesté navázat s Hnusákem nebo Elvirou
spojení. Na pražskou smogovou mlhu je ale i můj komunikační čip krátký.
Pées mezi zuby vyrazily modré plamínky.
  S pistolí v ruce jsem pootevřel dveře.
  "Byt Elviry A.?" zabodlo se mi do očí prudké světlo a do uší
agresivní, ale známý hlas. Objektiv se duhově leskl a odrážely se v něm
mé brýle.
  Krátkým paprskovým úderem jsem v kameře zničil elektroniku; reflektor
zvolna vyhasl. Nemůžu si dovolit, aby mě někdo filmoval.
  "Sakra! Ten krám je v háji!" zaklela Veronika Braunerová a zatřásla
kamerou. Kolem jejích nohou se do předsíně valila mlha.
  "Patejl," řekl jsem a usmál se. Za Veronikou se v mlze tyčil stín
jejího řidiče. Motocykl, o který přišli před pár hodinami u Ollieho, už
nahradili jiným - tentokrát to bylo těžké BMW se sajdkárou. Krásný
stroj.
  "Co pro vás mohu udělat?" řekl jsem, zatímco jsem nenápadně schovával
pistoli dozadu za opasek a pées s tlumeným pufnutím zhaslo.
  "Jste příbuzný Elviry A.?" přestala Veronika mačkat knoflíky na mrtvé
kameře, otočila se a znechuceně ji hodila řidičovi do náruče: "Přines
dvojku, Jardo."
  "Příbuzný? Ano, dá se to tak říci."
  "Co říkáte její smrti?!" Veronika měla taktu jako padající bomba.
Musím přiznat, že jsem trochu zalapal po dechu.
  "Smrti?! Elvira?! To bude... To musí být omyl, slečno..."
  "Braunerová. ACTION TEAM," skočila mi do řeči, zapumpovala rukou a
zároveň mne protlačila předsíní do kuchyně. Vzápětí už jsem seděl u
stolu a slečna Braunerová do mne pálila otázku za otázkou. Naštěstí jsem
dosedl na svou vyztuženou židli, takže se nerozpadla - slečna Braunerová
mne vyváděla z rovnováhy.
  "Stop. Stop!" konečně jsem se vzpamatoval a zarazil její slovopád.
Veronika mi s prvním ,Stop!` vrazila pod nos malý diktafon, který tasila
rychlostí ostříleného zabijáka. "Co se vlastně stalo? Proč si myslíte,
že Elvira zemřela? Ještě před pfffr... pár hodinami jsem s ní mluvil a
vypadala..."
  "Letěla do Ameriky, ne?"
  "No to ano, ale..."
  "Do Washingtonu?"
  "Nejspíš ano, ale...!"
  "Její letadlo se zřítilo uprostřed Atlantiku před," podívala se na
hodinky, "před třiadvaceti minutami. Byla to jediná česká státní
příslušnice na palubě, tak musíme našim divákům zprostředkovat
bezprostřední reakce příbuzných. Upřímnou soustrast. Kvůli té mlze už
máme zatracené zpoždění."
  Řidič Jarda vdusal dovnitř s náhradní kamerou. Veronika si ji nahodila
na rameno a namířila mi ji do obličeje jako pancéřovou pěst. Než se
halogenová lampa stačila rozežhnout, ozvalo se tlumené prsknutí a
nadějně se zesilující bzučení z vnitřností přístroje opět ustalo.
  "Do prdele," zaklela slečna Braunerová poněkud nežensky a práskla
kamerou o stůl.
  "To dělá to zasraný vlhko," doplnil ji řidič. Protože nezavřel dveře,
mlha se valila do místnosti jako kouř z požáru.
  Chytl jsem slečnu Braunerovou za předloktí: "Co přesně se stalo s tím
letadlem?!"
  "Pomalu, mladej, pomalu!" naklonil se řidič nad stůl.
  Pées zavrčelo. Žádný skutečný pes neumí vrčet tak vražedně.
  "Snad bomba, možná raketa. Možná i energetický úder z nějaké družice.
Vím jen, než že spadlo a nikdo nepřežil," slečna Braunerová měla
nakrčené obočí a třela si ruku - určitě bude mít po mých prstech modřiny.
"Ale teď byste mohl odpovědět /vy/ na /mé/ otázky, snad aspoň tenhle
krám funguje," zatřepala diktafonem. "A pokud možno rychle, ať to stihnu
dostat do zpráv..."
  V mlze za řidičovými zády se ozvaly kroky.
  Pées znovu zavrčelo - kupodivu to znělo vystrašeně.
  "Neruším?" řekl podivný bublavý hlas.
  Angličtinou se zřetelné ruským přízvukem.
  Opravdu jsem nemusel přemýšlet dlouho, odkud znám ten promodralý,
brutální, jakoby z kamene vytesaný obličej. Naposledy jsem ho viděl
včera večer, když jsem na něj ve sklepě házel hlínu.

		***

  Dva těžké šoky během necelých dvou minut jsou i na mne docela dost.
Ten chlap nejenže včera rozkousl kapsli s jedem, ale ještě jsem mu pro
jistotu rozdrtil hrtan. I s páteří. A to /důkladně/.
  "Rušíte! Máme s panem Patejlem důležité jednání," řekla ostrým hlasem
slečna Braunerová, aniž se namáhala otočit hlavu.
  "My také," zachraplal host. V mlze se objevila další silueta. Měla
stejnou teplotu jako muž s rozdrceným hrtanem - stejnou jako mlha. Už
jsem se alespoň nemusel trápit s tím, co to bylo za hlínu u Ollieho na
koberci.

		***

  Řidič Jarda tak divně zakloktal - jako by se pokoušel zakokrhat - a
jeho hlava s vyvalenýma očima padla na stůl mezi mě a slečnu
Braunerovou.
  Než začala ječet, už jsem do modrého obličeje sázel jednu
devítimilimetrovou kulku za druhou. Ani jednou jsem neminul, ale až na
výtrysky tkání a otřesy způsobené kinetickou energií střel to bylo
naprosto bez účinku. Průstřely se okamžitě zacelovaly.
  Koutkem oka jsem zahlédl další neuvěřitelnou věc. Druhý z pohřbených
držel pées za ocas a točil s ním ve vzduchu. Vzápětí mi věrný stroj
zasvištěl kolem hlavy a s hlasitým zařinčením prolétl oknem. Téměř v
tomtéž okamžiku stejným oknem proskočil třetí pohřbený.
  Dovnitř.
  Padl rovnou na mě.

		***

  Měl zatraceně větší sílu než včera večer. A podle toho, jak ošklivě se
na mne šklebil, jsem usoudil, že si pamatuje, jak nehezky jsem se k němu
choval. Než jsem ho zabil.
  Veronika ječela jako siréna.
  Ten s promodralým obličejem mi vykopl pistoli a ten, co vyhodil pées,
mne přidupl do trosek židle a chytil za ruku. Včera jsem se jim vytrhl
asi s takovou námahou, jaká je potřeba na vytažení párátka ze stojánku
mezi slánkou a pepřenkou.
  Dnes to nějak nešlo.

		***

  Pak se konečně ráčil dostavit Hnusák.

		***

  Veroničin jekot zanikl v řevu tří samopalů. Takovému přívalu kulek
dokáže odolat jen máloco.
  Ne že by střelba Pohřbené nějak poškodila, ale překvapila je a
odkutálela dozadu ke zdi.
  Jakmile ale získali oporu, vstali a v hlubokém předklonu vyrazili
proti proudu projektilů - jako proti silnému větru.
  Kuchyň se změnila v peklo hvízdající oceli, řinčících nábojnic a
oblaků rozdrcené omítky. Modrý ksicht se pokusil Hnusáka kopnout do
obličeje. Hnusák ránu zastavil spodní pravou rukou, ale zřetelně se
zapotácel.
  To už jsem se přepnul do bojové rychlosti a zasáhl Modrého pěstí do
ledvin. Zlomil se jako skládací žebřík a prorazil do cihlové příčky mezi
kuchyní a obývákem nepravidelný, ale rozměrný otvor. V tom samém
okamžiku místností prolétl hučící plamen a zmizel za ním.
  Hnusák přestal střílet a vrhli jsme se na zbylé dva. Hnusák toho svého
roztrhl vejpůl, já toho druhého nadhodil pées před plamenomet. Chytil
hezky.
  Janice! Blesklo mi hlavou.
  "Janice!" zařval jsem do hukotu začínajícího požáru. Zatímco Hnusák
mizel směr ložnice, objevil se Pohřbený z obýváku. Hořel sice jako
pochodeň, ale přesto proti mně pořád něco měl. Pées se odrazilo od stolu
a narazilo mu do hrudi - marný pokus.
  Vzápětí se z ložnice vyřítil Hnusák a hodil mi Janici jako přihrávku v
košíkové. Otočil jsem se na patě a saltem proskočil oknem.
  Ten, co ho Hnusák roztrhl vejpůl, už skoro srostl. Jeho ruka mne
minula snad o milimetr.

		***

  Při dopadu na mokrou zem jsem se snažil chránit Janici. Než jsem se
rozkoukal, roztržený mi padl na záda. Překulil jsem se a pěstí mu
zarazil hlavu do hlíny.
  Oknem prolétlo další tělo.
  Druhý úder jsem zastavil opravdu v poslední chvíli: Slečna Braunerová
na mou pěst nechápavě zašilhala.
  "Zabili Jardu!"
  "Motorka!" zařval Hnusák, který právě vyběhl hlavním vchodem, hořící
postavu v patách. Hnusák zakličkoval, upustil dva samopaly a zvedl z
trávníku dvě rozměrná zavazadla. Další hořící postava proskočila oknem a
ten s hlavou zaraženou v trávníku už se také zdvihal.
  Slečna Braunerová ječela.

		***

  Nacpal jsem Janici do sajdkáry a skočil za řídítka.
  Hnusák nacpal na Janici ta svá zavazadla, a v tom okamžiku do něj
narazil hořící Modrý ksicht. Energie nárazu přehodila Hnusáka přes
sajdku krásným plavmým obloukem.
  Dopadl na nohy a myslím, že střílel ještě ve vzduchu kulky ze samopalu
a pistole přesně mířené proti kostem bytost porazily.
  Roztržený zakopl a zmizel v hučícím plameni, takže Pohřbení hořeli už
všichni tři. Pées se mihlo v mlze, přistálo na špici sajdkáry a předníma
nohama se zakleslo za chromované madlo. Z mordy se mu kouřilo.
  Stiskl jsem tlačítko startéru a velkoobjemový plochý dvouválec
zaburácel.
  V tu chvíli se mi kolem krku obtočily ruce. Veronika Braunerová
podruhé během několika málo okamžiků unikla opravdu jisté smrti.
  "Nenechávejte mě tadýýý!"
  Krajně neprofesionální přístup.
  Třetí z bytostí se o hruď rozplácl další Dolfiho plamen, nedbala ho a
z běhu skočila. Hnusák její let vychýlil dvěma ranami z pistole, přesto
mne náraz hořícího těla málem sundal ze sedla a hlavou jsem urazil kus
kapotáže. Veronika přestala ječet a držela se mě jako pijavice. Zařadil
jsem jedničku a dlouhým smykem stroj otočil k silnici.
  Hnusák schoval zbraně a někde uprostřed smyku nasedl za slečnu
Braunerovou.
  Už zase ječela.

		***

  Přední kolo mířilo k nebi. Koutkem oka jsem viděl několik Hnusákových
rukou, jak chytají zavazadla klouzající ze sajdkáry; několik jiných
rukou se mě chytalo za bundu - málem jsme spadli všichni.
  Jemnou prací s plynem jsem stroj stabilizoval. Skok přes schody, a
prokluzující zadní kolo začalo kvílet po mokrém asfaltu.
  "Co je to za krámy?! Zahoď to!" zařval jsem na Hnusáka.
  "Drž hubu a řiď, negře!" zařval Hnusák a obě zavazadla držel jako
klíště. Janice se naštěstí sesula na dno sajdky a vlivem prášků stále
nerušeně spala; pées se do chromovaného madla zakouslo a měl jsem pocit,
že kňučí.
  "Ten chlap má čtyři rucééé!" zaječela mi do ucha Veronika. To už jsem
zrychlil na osmdesát a hučící mlha všechny další zvuky pohltila.

		***

  Chvíli jsem zběsile kličkoval ulicemi, aniž bych věděl, kam jedu, pak
jsem se trochu uklidnil a napadlo mne čipem zahákovat dopravní policii.
Většina cest v Praze byla beznadějně ucpaná, a navíc bylo třeba další
postup trochu promyslet. Zpomalil jsem na bezpečnou třicítku a houkl
přes rameno: "Kam pojedem, Hnusáku? Co myslíš?"
  "Ten chlap má čtyři rucééé!"
  "Ticho!"
  "Ale...!"
  Pées zavrčelo.
  "Nevím! Hlavně jeď, negře!"
  "Do redakce...!"
  "Ticho!"
  "Ale to je moje motorka!"
  "Vrrrr!!!"
  Někde v mlze za námi se ozvalo zařvání motoru těžkého nákladního vozu.
Následovalo vibrující ječení prokluzujících pneumatik. Nebylo třeba
dlouho přemýšlet, kdo mimo nás může mít v té hrachové kaši tak naspěch.
  "Jeď!" zařvali Hnusák s Veronikou, právě když jsem otáčel plynem.
  Zadní kolo BMW ječí mnohem vyšším hlasem než kola náklaďáku.

		***

  Řítili jsme se mlhou a jediné, co bylo v dunění vzduchu slyšet opravdu
zřetelně, bylo ječení slečny Braunerové. Přetížené BMW se smýkalo ze
strany na stranu, předjížděné automobily jsem míjel o milimetry, lidé se
z chodníků vrhali do výkladů a na zaparkovaná auta, ale to, co jsem
viděl v zrcátku, mne nutilo neubírat.
  Z mlhy za námi občas vykoukl orvaný nárazník obrovského tahače, a
trosky aut, která rozrážel jako sněhový pluh, létaly jako meteory.
  "Jak to jedeš, negře!" zaječel jednou i Hnusák - to když jsem v takové
myší díře zdvihl sajdku do vzduchu a prohučel po dvou.

		***

  Když jsme se vymotali z Prahy, bylo to kupodivu ještě horší. Silnice
byly volnější a náklaďák zrychlil. My jsme museli také. Jediné štěstí
bylo, že policie se v mlze neorientovala, takže zatím neobtěžovala.
  Kupodivu ani Hnusák neměl volnou ruku, a tak neměl kdo střílet. Pées
nemohlo použít plamenomet, protože mezi ním a náklaďákem byly ty
Hnusákovy zatracené kufry.
  Opravdu nezbývalo než ujet.
  Na trojku BMW jelo v pohodě sto třicet.
  Ještě mělo čtyřku a pětku.
  To už jsem chvílemi ječel i já.

		***

  Rozrážená mlha řvala, rozbitá kapotáž vibrovala, odletující kousky
umělé hmoty mi bušily do obličeje, Veronika mne škrtila a uši pées
divoce frčely. Stroj ani tak nejel, jako spíš plaval v permanentním
smyku na všechna kola. Od boků příliš těsně míjených aut jsem se odrážel
levou nohou, z druhé strany (za patřičného jiskření) sajdkárou.
  Pak mlha před námi na okamžik zřídla (na ten správný okamžik) a já ve
vysokém zeleném plotě podél silnice zahlédl otevřená vrata.
  Brzdy má BMW také kvalitní.

		***

  Pées na mne zoufale švidralo doširoka rozevřenýma očima, Veronika
lisovaná mezi mnou a Hnusákem konečně přestala ječet a stroj se potácel
přes celou šíři silnice levá krajnice, auto, pravá krajnice, auto, znovu
střední dělící pruh... Hlavně aby se to neroztočilo nebo nepřevrátilo.
Kolem se převracely a létaly automobily plné ohleduplných řidičů.

		***

  Nakonec se mi to povedlo - dokázal jsem zpomalit natolik, že BMW
zatáčku do vrat ustálo.
  Za vrata nějací troubové instalovali závoru a strážní budku. Projel
jsem budkou. Tehdy to i tak kvalitní motocykl, jako je BMW, vzdal.
Sajdkára s pées, Janicí a zavazadly zůstala v budce, na řídítkách pro
změnu přibyl nějaký voják a na předním kole nepřehlédnutelné stopy dvou
betonových schůdků.
  Pak se všechno zastavilo.
  Najednou bylo ticho. Až na prskání vody na rozžhaveném motoru a...
  V mlze se nedalo přesně poznat odkud, ale odněkud se blížil ryk
přetáčeného motoru velkého náklaďáku.

		***

  "Kde to sakra jsme, negře?!" Hnusák už měl ve spodních rukou ta svá
zavazadla a v horních zbraně. Já měl v náručí Janici a Veronika se
snažila dát první pomoc zřetelně mrtvému vojákovi na řídítkách BMW.
  Náklaďák začal brzdit.
  "Nevím, ale utíkej!"
  Hnusák vypálil dvě krátké dávky směrem odkud kvílely brzdy. Něco v té
mlze určitě trefil.
  To už jsme běželi.
  "Kam běžíme?! A co to sakra je za zasraný negry, co nás honěj?! A...!"
  Ozvala se uširvoucí rána a mlhou kolem nosu mi prolétla nádrž s
nápisem BMW. Řidič náklaďáku umí brzdit skoro tak dobře jako já.
  Doběhli jsme k boku dlouhé nízké budovy z vlnitého plechu. Plech byl
pokrytý olupujícími se skvrnami maskovacího nátěru. Aspoň jedna otázka
byla zodpovězena: "Letiště!" řekli jsme s Hnusákem jednohlasně. "A
vojenský," dodal jsem.
  Ozvalo se kolísavé vytí sirény a mlhu rozzářily paprsky světlometů. Ne
že by bylo víc vidět - šedá kaše kolem jenom tak trochu zjasněla.
  "Odhoďte zbraně a zůstaňte stát s rukama nad hlavou!" jakoby odnikud a
zároveň ze všech míst naráz zahřímal ampliony rozmnožený hlas.
  "Co máš v těch kufrech?! Proboha... !" Až teď jsem si všiml, že druhé
Hnusákovo zavazadlo není kufr, ale pouzdro na hoboj.
  "Přišla poslední zásilka věcí do šlupky a na poště byla fronta! Proto
jsem přišel tak pozdě!"
  První dobrá zpráva dnešního prokletého dne.
  "Že to neřekneš kurva hned! Ale na co ten hoboj?!"
  "Odhoďte zbraně... !" Hnusák zvedl ruku se samopalem a nejméně jeden z
amplionů zmlkl. V rámci odpovědi prošila plechovou stěnu vedle nás dávka
z kulometu.

		***

  K první zbrani se rychle přidala druhá a třetí.
  Drny kolem ale skákaly do výšky jen chvilku - pak se někde za námi
ozvalo zahučení startéru, zakašlání výfuku a motor tahače se opět
rozburácel. Kulomety rychle změnily směr palby.

		***

  "Co ta ženská?!"
  "Co ten hoboj?! Jaká ženská? Janice?"
  "To není hoboj - ne Janice, ta druhá. Viděla mě!" Hnusák rozpažil
všechny ruce.
  "A jo, sakra!"
  "Měli bysme ji zabít!"
  "Teď ji nenajdeme a tam u brány jsou ti, ty..."
  "Co to je za negry? Jak to, že jim nevadí, když do nich střílim?!"
  "Potom ti to řeknu!" O tomhle všem jsme se bavili, když jsme v hangáru
za horečného spěchu čerpali kerosin do velkého prastarého šedozeleného
hornoplošníku. Zatímco já jsem tankoval nádrže, Hnusák naplnil několik
dvousetlitrových barelů, odnosil je do letadla a přivázal v nákladovém
prostoru.
  Nikdo si nás nevšímal - vojáci hlídající hangár už si těžko kdy čeho
všimnou a ostatní měli dost povyražení venku.
  "Umíš s tím krámem vůbec lítat? A proč si nevezmeme radši támhle to?"
ukázal Hnusák na stříbrně lesklé proudové letadlo.
  "Kvůli doletu," řekl jsem a vyhoupl se do našeho hornoplošníku. Barely
s kerosinem byly přivázané dobře, Janice spala na jednom ze čtyř sedadel
těsně za pilotní kabinou a šedý rozhrnovací závěs oddělující kabinu od
prostoru pro cestující vlál v průvanu.

		***

  "Vrata! Roztáhni vrata!" ukázal jsem Hnusákovi bočním okénkem, když
jsem startoval motory. Levému se příliš nechtělo.
  Než se Hnusákovi povedlo otevřít, zapnul jsem Janici bezpečnostní pásy
a motory přestaly škytat a aspoň trochu se ohřály.
  "Bude to muset stačit," zašeptal jsem a začal rolovat. Vraty se
dovnitř valila mlha a motory v uzavřeném prostoru řvaly, až mne brněla
kůže na hlavě. Bok hangáru prošila další dávka, Hnusák se chytil za
vzpěru křídla, přeručkoval ke dveřím, otevřel a naskočil. To se mu to
ručkuje. Vzápětí už zapadl do křesla pro druhého pilota a zapnul si
pásy.
  Ostruha nadskočila na prahu hangáru a byli jsme venku.

		***

  Mlha nejenže nezřídla, ale dokonce snad ještě zhoustla.
  "To mi pověz, kde jsou tady rozjezdový dráhy," řekl jsem si pro sebe.
Hnusák mne přesto slyšel.
  "No to spíš sakra pověz ty mně!"

		***

  Naštěstí jsme za chvíli najeli na betonovou cestu s velkými bílými
šipkami. Naneštěstí už podle hluku motorů všichni na letišti věděli, kde
jsme.
  Dávka z kulometu provrtala nákladový prostor; s Hnusákem jsme se na
sebe podívali, ale sudy s kerosinem měly štěstí.
  "Pées! Kurva, kde je pées!" Když už jsem si vzpomněl na intenzívní
oheň, prolétla mi hlavou i tato důležitá asociace. Jako na zavolanou
někde vlevo od nás šlehl mlhou dlouhý bílý plamen.
  "Jdu pro něj, drž tu páku rovně!" nedal jsem Hnusákovi čas na odpor,
odpoutal se, prosmekl se dozadu a vyskočil.

		***

  Běžel jsem a myslel, že mi mokrý beton pod podrážkami nějak moc
pleská. Byl to ale nějaký střelbychtivý kulometčík, který nemohl najít
vhodnější cíl, tak střílel po zvuku - asi měl akustické čidlo v
zaměřovači. Zakličkoval jsem, hmátl po pistoli a vzpomněl si, že mi ji
Modrý ksicht u Elviry v kuchyni vykopl. Vzpomínka na Elviru mi také
dvakrát neprospěla - navíc mlha zrovna byla tak hustá, že jsem i se
svýma očima viděl sotva na deset metrů. Podle čeho ti magoři ze
strážních věží vědí, po kom střílejí...

		***

  Někde vzadu řvaly motory letadla a někde vpředu burácel diesel
náklaďáku, křičeli lidé a rachotily rozbíjené věci. Mlha páchla naftou a
čerstvou spáleninou.
  "Dolfi!" zavolal jsem polohlasně a snad po stotisící proklel poruchu,
která vloni postihla jeho komunikační obvody - v tomhle Čase
neopravitelné.
  Vzduch se v odpověď rozbzučel kulkami.
  Někde vlevo přede mnou byla nevelká, ale velmi nevrlá vojenská
jednotka. Vzápětí jsem přeskočil dvě zuhelnatělé mrtvoly s ohořelými
útočnými puškami přiškvařenými k rukám. To bych byl také nevrlý. Dolfi
tudy procházel před malou chvílí.
  Někde vpravo se ozvalo známé ječení. Slečna Braunerová stále naživu!
Zpomalil jsem a za zády mi zamlaskaly rychlé kroky.
  Mohli to třeba být vojáci - byl to ale jeden z Pohřbených.
  Zase jsem zrychlil.

		***

  Po chvíli jsem před sebou uviděl nějakou neidentifikovatelnou hromádku
- uviděl jsem ji až v posledním momentě, protože jsem se předtím ohlédl,
zda mne Pohřbený přece jenom nedokáže sledovat. Ani jsem onu hromádku
tak neuviděl, jako jsem o ni zakopl.

		***

  Ale! Přece kousek štěstí, usmál jsem se v duchu, když po nárazu špičky
mé pravé nohy následovalo známé zaječení. Veronika poulila oči do mlhy -
po zakopnutí jsem ji přeskočil, tak je poulila na druhou stranu.
  Rozmáchl jsem se, ale než hrana mé ruky stačila slečně Braunerové
zlomit vaz, někdo mne za tu ruku chytil. Lépe řečeno /něco/.
  Jak už jsem se zmínil, Pohřbení minulou noc někde nabrali stiskací
schopnosti mimořádně kvalitních svěráků.

		***

  Použil jsem to sevření jako pevný bod a z otočky ho kopl do krku.
Pohřbený mne ani tak nepustil, jako se mu utrhla paže v lokti. Ta se
pustila hned.
  Pohřbený po ruce hmátl; co bylo dál, jsem neviděl, protože mě do
břicha nabrala dávka z útočné pušky - tak nečekaně, že jsem upadl. Mokrá
tráva pode mnou hlasitě mlaskla. Mlhou znovu prošlehl plamen a vzduchem
začaly létat kulky z žárem vybuchujících nábojů.
  "Dolfi!" zasykl jsem a začal se zvedat.
  "To jste vy!" sáhla mi na hlavu slečna Braunerová a její hlas zněl
kupodivu radostně. Chytl jsem ji za rameno a odhodil stranou. Pohřbený
se na scénu vrátil nečekaně rychle.
  Proč Braunerovou sakra zachraňuju, když ji chci v rámci zametání stop
zabít?
  Tentokrát útok Pohřbeného odrazilo pées.
  Zuby.
  Čili mu možná bude trvat trochu déle, než se posbírá. Pées své zuby -
když není zbytí - umí použít jako vysokofrekvenční vibrační pilu.

		***

  "Ticho, sakra!" Veronika už zas nabírala k jekotu. Motory našeho
hornoplošníku se ozývaly odněkud z neodhadnutelné dálky vpravo -
začínaly přehřátě cvakat.
  "Směr, Dolfi! Letadlo!" Pées vyštěklo a rozběhlo se.
  "Nenechávejte mě tadýýý!"
  Co jsem měl dělat. Chytl jsem Veroniku za ruku a rozběhl se za pées.
Odněkud z blízka se ozvaly dvoje lidské kroky, ale žádný člověk v infra
vidět nebyl.

		***

  "Kde seš, negře - teploměry jsou v červeným a Janice se začíná
probírat!" Přes nevraživá slova se Hnusák za okénkem tvářil docela
šťastně.
  "Chyťte se!" hodil jsem Veroniku do otevřených dveří, pées vyskočilo
samo a mně nahoru pomohly dvě kulky do zad.
  "Ty sudy!" Několik dalších střel proděravělo trup. Ozvalo se jasné
zazvonění a na jednom barelu se objevila lesklá dýmající rýha. Veronika
i pées na mě nechápavě otočili hlavy.
  Co jim mám vyprávět.
  Prolétl jsem trupem, skočil do pilotního křesla a dorval plynové páky
až k přednímu dorazu.
  Veronika i s pées odlétla do ocasu.
  "Zapomněl jsem zavřít dveře!" zařval jsem.
  Hnusák mi ve vibrujícím burácení motorů odečítal ze rtů. Když se
odpoutával, kola s citelným drncnutím přeskočila nějakou nerovnost a
vzápětí se hladce rozběhla po betonu ranveje.

		***

  Naštěstí jsem si nejprve našel vodicí čáru, než jsem se pokusil
vzlétnout. V tom relativně klidném mezidobí se do kabiny vrátil Hnusák -
Veronika se natlačila hned za ním. Pées moudře zůstalo vzadu. Než si oba
nasadili sluchátka, nasadil jsem na start.
  Bohužel jsem pro mlhu naprosto netušil, v jaké části rozjezdové dráhy
se nacházíme.
  "Doufejte, že je to dost dlouhé," řekl jsem.
  Hnusák jen zavřel oči a akcelerace nás zamáčkla do sedaček.

		***

  V mlze jsem vůbec neměl pocit rychlosti - venku to bylo pořád stejně
šedé - jen kapky na sklech přestaly sjíždět dolů a začaly se rozbíhat do
stran, vibrace projíždějící strojem byly stále intenzivnější a vzduch
hvízdal hlasitěji a hlasitěji.
  Když jsem rychlost považoval za dostatečnou, pokusil jsem se odlepit.
Vzhledem k tomu, že jsme vzápětí (a pěkně tvrdě) dosedli, bylo potřeba
ještě trochu přidat.
  "Říkal jsi, že s tím umíš, negře!" Hnusákův hlas v přebuzených
sluchátkách ošklivě přeskakoval. Co mu mám povídat, že letadlo je
přetížené kerosinem a nevyvážené. Přetáčené motory burácivě zvonily.
Chvíli jsem počkal a zkusil to znovu. Vibrace ustaly, zaťal jsem zuby -
ale tentokrát náraz nenásledoval - kormidla zabrala, výškoměr se pohnul
a těsně pod koly se mihlo něco tmavého, pravidelného a velkého.
  "Vítá vás letiště Kbely," přečetla Veronika a hlas měla zastřený
úměrně k centimetrům, o které jsme střechu hangáru minuli.
  "A letíme!"
  Nikdo jiný mé nadšení nesdílel.

		***

  Ve stech metrech byla horní hranice mlhy - v třech tisících spodní
hranice mraků. Táhly se do dálky jako nekonečný šedobílý baldachýn.
Nastoupal jsem těsně pod ně, upravil úhel lopatek vrtulí a stáhl otáčky
motorů na úsporný režim. Ještě předtím jsem si zkusil trochu
zamanévrovat, abych stroj dostal do ruky, a abych zjistil, jestli
střelba nepoškodila něco důležitého; takže delší dobu nikdo nemluvil.
  "Kam letíme?" ozvala se Veronika, když se hluboko pod námi v mlžné
trhlině mihla nezaměnitelná špička minaretu pražské Velké mešity.
  "Kam letíme?" podíval jsem se na Hnusáka.
  "V tom kufru jsou součástky do šlupky."
  "Já jsem se jen ptal. Jestli právě proti tomu náhodou něco nemáš. Je
to dost daleko. Na tohle letadlo."
  "Vždyť jsme se sakra domluvili už v hangáru! Ne?! Proto máme ten
kerosin!"
  "Dobře, dobře. Stejně nás tady nic nedrží. Už."
  "Tak kam tedy letíme?!" Veronika zvýšila hlas.
  "Navíc," Hnusák zdvihl oba levé ukazováky, "Elvira už tam je a už se
nemusíme cítit vázáni přísahou, že tam nebudeme bydlet. Ollieho smrtí s
náma byl rozvázán pracovní poměr."
  Několik okamžiků jsem přemýšlel, jak Hnusákovi taktně říct, že Elvira
je s nejvyšší pravděpodobností také po smrti. Pády letadel nepřežívají
ani bytosti jako my. Ale v letícím letadle se o takovýchhle věcech mluví
poněkud ztěžka.
  "Tak kam letíme?! Řekne mi to někdo konečně?! A proč máte oba černé
brýle?! Vždyť nemůžete nic vidět! A jak to, že vy máte čtyři ruce?! A co
to bylo za ty chlapy tam dole?! Oni zabili Jardu!"
  "Proč ji vlastně máme s sebou?" otočil Hnusák hlavu a pátravě se na
mne zahleděl.
  "Hmmm," pokrčil jsem rameny.
  "Taky jsi ji mohl zabít už dole, takhle máme větší spotřebu a budou
podle ní moci odhadnout, kterým směrem letíme," Hnusák se začal
odpoutávat.
  "O čem se to vy dva bavíte?!" strčila mezi nás Veronika hlavu.
  "Chceš ji hodit dolů?"
  "Co jinýho?" Letadlo se zhouplo a Hnusák se pravýma rukama přidržel za
opěradlo.
  "Kdyby náhodou tady ta věc nedoletěla tam, kam chceme, mohlo by to
proti nám popudit spoustu lidí. Tam dole," píchl jsem prstem v
naznačeném směru, "a jak jsi říkal, někdo by podle ní mohl odhadnout,
kam letíme."
  Veronika už věděla, o čem mluvíme, ale se svýma dvěma rukama se
odpoutávala daleko pomaleji než Hnusák. Nevím, kam chtěla utéci.
  "Na lidi kašlu, ona mě viděla," Hnusák chytil Veroniku za ramena a
sundal jí sluchátka - mikrofonek jí málem vydloubl oko a konečně jsem
přestal slyšet, jak ječí.
  "Počkej s tím. Taky by se mohla starat o Janici. Záchod a tak," Hnusák
si horníma rukama pomalu přiklapl právě odendavaná sluchátka zpátky na
uši a tvářil se přemýšlivě.
  "To máš možná pravdu," nadzdvihl si brýle a přimhouřil rudé oči,
"nakonec, zabít ji můžem vždycky," pustil si brýle nazpět.
  "Tak," uzavřel jsem diskuzi.
  Veronika se posadila, nasadila si sluchátka a tvářila se zarputile.
Hnusák se na ni usmál. Pořád se tvářila zarputile. Na palubní desce
zablikala kontrolka vnějšího spojení. Přepnul jsem to do vnitřního
okruhu.
  "OK čtrnáct-patnáct, OK čtrnáct-patnáct, tady řízení letového provozu
Praha-Ruzyně. Přepínám vám hovor." Ozvalo se zaštrachání a mladý hlas
leteckého dispečera byl nahrazen starším, chraplajícím z mnoha cigaret:
  "Tady plukovník Vávra. Bezpodmínečně se řiďte následujícími pokyny
ruzyňské věže - navede vás na přistání. Jinak budete sestřeleni. Konec."
Ve sluchátkách znovu cvaklo a znovu se ozval hlas dispečera. Utnul jsem
ho.
  "Stonožko, zkontroluj to vzadu, vy se, Veroniko, připoutejte a konečně
už taky jednou mlčte."
  Protože jsem použil modulovaný hlas, slečna Braunerová sklapla.

		***

  "Jak to, že má čtyři ruce?" neudržela se, když si dotáhla přezky pásů.
Zavrčel jsem jako pées. Hnusák se vrátil a těžce dopadl do sedadla:
  "Dal jsem Janici znovu prášky, tak spí. Dolfi se k ní napasoval pod
sedačku," Hnusák se znovu připoutával, "a už mě nikam neposílej, to
věčný pásání a odpásávání mě začíná srát. Negře!" prskl mi na ucho.
  Na chvilku jsem zapnul vnější spojení - plukovník Vávra zrovna
opakoval svou strohou řeč.
  "Vyser si voko, /nigger/!" použil Hnusák jednu z nemoha frází, kterou
se česky naučil opravdu bezchybně.
  Asi za pětačtyřicet sekund nás dolétly dvě tryskové stíhačky.

		***

  Přeběhl jsem pohledem všechny ciferníky a kontrolky: 320 kilometrů za
hodinu; tlak a teplota oleje v normě; chladicí okruhy obou motorů;
palivo... Pevněji jsem sevřel knipl. Mohl bych zrychlit skoro až na 500,
ale... Mrkl jsem z okénka.
  Stíhačka vlevo se pověsila pod naše šedozeleným plátnem potažené
křídlo - byl to hnědými a zelenými skvrnami kamuflovaný Suchoj 801. Byť
starý krám, znamená to měnitelný úhel nosných ploch, možnost kolmého
startu... Pilot si všiml, že se na něj dívám, a lehce strojem zahoupal,
aby mu bylo vidět pod břicho. Suchoj byl plně ozbrojený - osm štíhlých
raket vzduch-vzduch mělo bílé trupy popsané červenými nápisy a černé
špice. Vím, že tahle letadla mají ještě výsuvné výmetnice na neřízené
rakety a rotační kanón - většinou třicítku.
  "Žlutá jedna na pozici," ozval se mi ve sluchátkách pilotův hlas.
  "Žlutá dvě na pozici," ozval se druhý.
  "OK čtrnáct-patnáct! Okamžitě uposlechněte pokynů věže, nebo budete
sestřeleni!" Plukovník Vávra po Stonožkově poznámce chraplal ještě o
trochu hůř. Tentokrát jsem na Hnusáka varovně zakroutil hlavou a ukázal
na mikrofon. Sice nerad, ale neřekl nic.
  "Žlutá jedna, žlutá dvě. Je to na vás, chlapci," řekl plukovník Vávra,
a měl jsem pocit, že druhá věta zněla dost pomstychtivě.

		***

  Oběma stíhačkám vyrazily z trysek proudy ohně a se zběsilým zrychlením
se širokými zatáčkami rozlétly do stran. Řev jejich motorů rozdrnčel
náš stroj tak, že se ručičky přístrojů obligátně /zbláznily/.

		***

  "Pomóc! Pomóóóc! Na palubě OK čtrnáct-patnáct je rukojmí!" začala se
snažit Veronika, když jí došlo, že se to sestřelení týká i jí. "Jsem
Veronika Braunerová, reportérka ACTION TEAMU!"
  "Nezájem," řekl plukovník Vávra a tentokrát přerušil spojení on.

		***

  Suchoj nám proletěl asi patnáct metrů pod břichem - neletěl sice
naplno, ale vzdušný vír - po počátečním propadu - vykopl náš
hornoplošník až do mraků. Rychle jsem potlačil řídicí páku a vrátil se
do volného vzduchu. Za snížené viditelnosti by nad námi stíhačky se
svými přístroji měly zbytečnou převahu. Na paprskový šok, o který jsem
se před chvílí pokusil, dobře stíněné stroje nezareagovaly - nespadly.
  Nezbylo než to vybojovat.
  "OK čtrnáct-patnáct, tady žlutá jedna. Provedeme ještě jeden varovný
přelet, pak vás sestřelíme. Konec." Hlas pilota zněl profesionálně,
kovově a trochu nadutě.
  Podíval jsem se na Hnusáka. Ošklivě se usmál a kývl. Oba jsme se
otočili na Veroniku. Naše tváře byly asi opravdu výmluvné, protože
řekla: "Já mlčím." A opravdu zmlkla.
  Plynulým pohybem jsem dal plynové páky skoro na plno a nastavil vrtule
na maximální záběr. Letadlo se roztřáslo a zrychlilo na čtyři sta
šedesát.
  Hnusák otevřel okénko a kabinou začal burácet proud ledového vzduchu.
  Vňňňáááu!!! Prosvištěla kolem nás druhá stíhačka tentokrát shora.
Obzor se otřásl a propadli jsme se o padesát metrů. Sevřel jsem knipl a
vykopl čumák k nebi.
  Hnusák vystrčil horní pravou ruku z okénka - měl v ní samopal.
  "Žlutá jedna. Dolů s nima, Dvojko!"
  Letadlo, co nás právě přelétlo, nasadilo na prudkou zatáčku. Vzduch
zhoustlý rychlostí se mu zabělal na koncích křídel.

		***

  Není obtížnější věci, než z jednoho letícího letadla trefit druhé
letící letadlo - bez zaměřovače, navíc malým samopalem s účinným
dostřelem sotva sto padesát metrů. Pokud zrovna nejste bytost
vyprojektovaná na to, abyste uměl střílet i mezi gravitačními pastmi
Protivníků.
  První dávka vykřesala na pancíři a bublině kabiny útočícího suchoje
řadu červených jisker. Pilot se lekl a instinktivně trochu přitáhl - já
jsem trochu potlačil.
  Světlemodré břicho stíhačky se zalesklo.
  Druhá Hnusákova dávka šla do raket.
  Strhl jsem řízení a s plynem na doraz vypálil střemhlav k zemi.
Oslnivý záblesk, a v zrcátku jsem zahlédl obrovskou kouli ohně, ze které
na všechny strany sršely rozžhavené trosky.

		***

  Vybral jsem těsně nad mlhou - křídla vibrovala, v draku letadla
křupalo a kvílící motory se málem vytrhly z lůžek. Veroniku odstředivá
síla omráčila a v křesle pode mnou něco prasklo.
  Svíčkou jsem se dostal na dva tisíce, a než letadlo úplně ztratilo
rychlost, přešel jsem na vodorovný let. Na vojenských frekvencích
panoval chaos - měl jsem ho plný čip.

		***

  Druhý suchoj zaútočil zezadu. Raketou. Zahlédl jsem to opět ve zpětném
zrcátku.
  Nejde uhnout moderní samonaváděcí raketě - snad jen ve filmech. A nebo
pokud jste pilot z klanu Pilotů, z kterého sadistický policejní chirurg
udělal /bytost/.
  Nechal jsem štíhlou smrt prolétnout mezi koly - minula nás o
pětasedmdesát centimetrů a pokus o stoosmdesátistupňovou otočku jí
zatrhla Hnusákova dávka. Po obloze se rozcákla jedovatá kaňka černého
kouře.
  Při dalších dvou raketách jsem žlutému jedna předvedl několik manévrů,
z kterých ho musel posednout akutní záchvat komplexu méněcennosti.
  Tak to zkusil tím třicetimilimetrovým rotačním kanónem. A před tím
neuhnu ani já.
  "Kurva!" zakleli jsme s Hnusákem současně. Trup našeho letadla se
několikrát rychle za sebou otřásl. Skrčil jsem se do sedačky, abych byl
co nejmenší, a nápad s dvousetlitrovými barely kerosinu už se mi nezdál
/tak/ dobrý.
  Pak nás stíhačka přelétla.
  Sudy nevybuchly a hornoplošník reagoval na všechny ovládací prvky jako
dřív. Malý zázrak.

		***

  Od toho okamžiku mě byla plná obloha. Manévry, které jsem předváděl
předtím, nebyly ničím proti tomu, co jsem předváděl nyní. Motory řvaly,
Veronika během okamžiku omdlela podruhé a koutkem oka jsem viděl, jak se
Hnusákovi přetížením deformují tváře.
  S prastarým hornoplošníkem ale reaktivní stíhačce neuletíš.

		***

  Vzduch kolem nás zase špinily kouřové stopy třicetimilimetrových
granátů. Proplétal jsem se mezi nimi, ale nemohl jsem uhýbat tak, jak
bych chtěl - letadlo mělo přece jen značně méně odolnější konstrukci než
já. Křídla se prohýbala, trup kroutil a kormidly prochvívaly křeče téměř
nezvladatelné.
  Občas, když zatáčel, jsem suchoj zahlédl - za křidélky se mu bělaly
chomáčky hustého vzduchu a po pancíři tančily záblesky Hnusákových
zásahů. Ale ze samopalu byl zelenohnědě kropenatý stroj jinam než do
raket nezranitelný.
  Ozval se takový divný páravý zvuk. Mrkl jsem z okénka - na křídle
povážlivě povolovaly švy a šedozelená látka se začínala třepotat. A mlha
hluboko pod námi měkce jenom vypadala.
  Vražedný obrys suchoje mi vklouzl do zpětného zrcátka a opět
bleskurychle rostl - musel jsem strhnout řízení až v poslední chvíli,
aby nás nestačil sledovat; aby nás přelétl. To znamenalo další
třicetimilimetrovou výšivku pod křídly. Slyšel jsem, jak granáty rvou
vzduch.
  "Co budeme dělat?!" zachraplal ve sluchátkách Hnusákův hlas. Pilot
stíhačky zatáčel tak, aby se do střeleckého úhlu jeho zbraně dostával co
nejméně. Teď mu Hnusák posadil sotva tři kuličky do kormidel - pilot
skvrnitého letadla o tom podle mne ani nevěděl.
  Další zběsilý obrat a další a další a žlutý jedna mi zase rostl v
očích - tentokrát zepředu a trochu odspodu. Šípovitý obrys stroje
vypadal proti mlze zatraceně nebezpečně - zvlášť když mu na levé straně
pod trupem šlehal nepřetržitý oranžový plamen. Strhl jsem řízení a po
křídle nám zatančilo pár ohnivých ďáblů.

		***

  Byl zázrak, že to nedostal žádný motor ani nádrž. Stíhačka kolem nás
prosvištěla vlevo nahoře - jasně jsem viděl její světlemodré břicho
zpoloviny začerněné dýmem z kanónu.
  Hnusák vztekle zařval (tryskáč, ač tak blízko, byl mimo dostřel),
udeřil levými pěstmi do opěrky křesla (urazil ji) a odpoutal se - jak
mizel vzadu, připomínal v rotujícím letadle obrovského šestinohého
pavouka.
  Vybral jsem vývrtku a suchoj se znovu objevil ve zpětném zrcátku a
znovu se od něj začaly odvíjet kouřové stopy granátů - stopovku má každý
třetí - ty dva mezi tím nejsou vidět.
  Bok našeho stroje se prudce roztrhl.

		***

  Kupodivu to nebyl zásah, ale hlava pées, která se prorvala látkou.
Kolem ní byly obtočené dvě velké ruce; v zrcátku jsem viděl, jak hlavu
nasměrovaly, a vzápětí z chlupaté mordy vytryskl nádherný oblouk
bílooranžového plamene.
  Ještě jsem snad nezažil, aby pées použilo plamenomet na plný výkon.

		***

  Přirovnal bych to k tomu, jako byste se pokoušeli plivnout do oka
hyperaktivnímu myšohryzovi, který se zapletl s rotační futrovačkou. Jen
to bylo ještě složitější.
  Ale ty ruce kolem hlavy pées byly Hnusákovy.
  Cákance napalmu zasáhly stíhačku do štítu kabiny a levého křídla. Při
tom, jak kolem stroje fičel vzduch, to hořelo opravdu /pěkně/. Tenhle
napalm se sfouknout nedá. Hoří i ve vzduchoprázdnu.
  Suchoj zakopl, sklouzl po křídle a převrátil se. Pilot se sice
katapultoval, ale plápolal jako pochodeň.

		***

  "Síly Pozemské federace opět zvítězily," řekl Hnusák a zase jednou se
připoutal. Horní ruce měl začouzené do černa.
  To už jsme letěli těsně pod mraky, v klidu, motory si spokojeně
burácely v úsporném režimu a rafičku kompasu udržoval ve správném směru
autopilot.
  "Co se stalo? Kde to jsem?!" začala se probírat Veronika.
  "Jak to umíte s jehlou?" tentokrát jsem se odpoutával já - musel jsem
prohlédnout letadlo.
  "S jehlou? Proč s jehlou?" po obličeji jí přeběhlo několik stupňů
údivu, ale nakonec je zastřel známý zarputilý výraz: "A kde je ta druhá
stíhačka?! A kam to letíme?!" zase zvyšovala hlas. "To... to je únos!"
ukončila nelogicky.
  "Někdo musí zašít trup... Únos? A kdo to na mě ve Kbelích volal:
,Nenechávejte mě tadýýý!`?" Za věrné napodobení jejího tónu jsem sklidil
výraz opravdu nevraživý. "Berte to jako reportáž, hm... Třeba ACTION
TEAM mezi nebem a zemí," usmál jsem se.
  "Pfff!" udělala na mě, prudce odvrátila hlavu a zkřížené ruce založila
na prsa. To, že se nezmínila, že ji Hnusák chtěl vyhodit z letadla,
znamenalo, že to buď brala jako hrubý vtip, nebo to nechtěla připomínat.
  "Když se to nezašije," natáhl jsem, "to letadlo by mohlo i spadnout. A
to víte, slečno, nám hned tak něco neuškodí," zaklepal jsem jí na koleno
a prostrčil prst jednou z řady dírek ve své bundě - to jak mne na zemi
nabrala dávka z automatické pušky.
  Slečna Braunerová polkla.
  "Někdo má čtyři ruce, někomu nevadí, když se do něj střílí, a někdo je
docela obyčejná ženská, byť z ACTION TEAMU. A když spadne takové
letadlo... !" Nemyslel bych, že někdo tak bledý jako Veronika, může
ještě zblednout.
  "A máte dost nití?" Vzápětí se jí zablesklo v očích: "S tou reportáží
to nebyl tak špatný nápad... Řeknete mi, jak to, že vám nevadí, když vás
střelí do břicha, a jak to, že váš kamarád má čtyři ruce?" otočila hlavu
na Hnusáka. "A kam vlastně letíme?" zase na mě. "A řeknete mi to na
diktafon?"
  V té chvíli jsem pochopil, která je pro reportéra AcTION TEAMU ta
nejdůležitější z vlastností: NEODBYTNOST.
  Tentokrát jsme s Hnusákem zkusili kamenné obličeje. Jako umlčovadlo
byly - řekněme - částečně uspokojivé.

		***

  Vzadu to na jednu stranu vypadalo dobře, na druhou už ne.
  Janice spala připoutaná v křesle a na hubeném obličeji měla mírný, až
bych řekl laskavý úsměv; pramen prošedivělých vlasů se jí svezl na tvář
a sbírku pohlednic si tiskla k břichu - jeden z třicetimilimetrových
projektilů vysekl nepravidelný otvor asi deset centimetrů nad její
hlavou, vyryl jí žlábek do boku levé podrážky a podlahou zase vylétl ven
- naštěstí nevybuchl. Pées leželo v druhém křesle, zuby zaťaté do
bezpečnostního pásu - zakňučelo na mě, zavrtělo oháňkou, ale klidu kolem
očividně nevěřilo.
  "Pejskůůů," pokusila se ho Veronika pohladit. Mezi rozchlípnutými
pysky se objevily ohněm zčernalé zuby.
  "Seznámíme se příště," zvedla Veronika ruce k ramenům. Jenom jsem
zavrtěl hlavou a odešel do zadních partií stroje.
  Tam to bylo špatné: kusy roztrhané látky frčely ve větru a polámané
duralové výztuhy vypadaly jako rozbitý hrudník nějakého dinosaura - byl
zázrak, že nám ještě neupadla kormidla - natož, že stále fungovala. Ale
na třetí stranu, barely s kerosinem neměly ani zásah. Další zázrak.
  "Jakou řečí jste to mluvil s panem... panem Čtyřrukým?" Veronika
přišla za mnou a opravdu vytáhla diktafon.
  "Tady v té bedně budou záplaty a ostatní věci. Nemusí to být přišité
pěkně, ale musí to držet," ukázal jsem na omlácenou zelenou bednu za
sudy.
  "Ale...," Veronika ublíženě zamrkala. Vzal jsem z bedny nářadí a šel
udělat něco s rozbitými výztuhami.

		***

  Vázací drát se opět osvědčil. Vázacím drátem se dá opravit i odpadlý
pancíř na kosmické lodi - natož pak trochu rozstřílený hornoplošník.
Jako jednu z pomocných vzpěr jsem použil násadu od palubního smetáku.
  "Patejli, měl bys sem možná jít!" V mezeře závěsu oddělujícím kabinu
od nákladového prostoru se zaleskla Hnusákova vejčitá hlava. Motory
přeřval docela snadno.
  Zapadl jsem do křesla, nasadil si sluchátka a přihnul mikrofonek ke
rtům. Do uší se mi zařízl ostrý rozkazovačný hlas.
  "Němčina," odpojil jsem vnější okruh, "asi budem u německých hranic."
  "Asi," Hnusák ukázal z okénka. Dva vrtulníky visely dole nad mlhou,
dva nahoře pod mraky. Byly to ošklivé černé stroje s raketometnými
rampami a kříži na bocích. Rotory vypadaly jako stříbrná kola.
  "Kolik ti zbylo nábojů?"
  "Na tyhle bestie to určitě stačit nebude, ale... Ale!" Hnusák se
zdvihl a po několika sekundách se opět vrátil: "Ale mám přece tohle!"
nesl si vítězoslavně ten hoboj. Těsně za Hnusákem přišla Veronika, oči
na vrch hlavy.
  "Na co ten hoboj?" zeptala se.
  "Chtěl jsem se tě zeptat, Hnusáku, na co máš ten hoboj?"
  "Jakej hoboj, pořád, vy dva negři? To je přece můj Čistič! Přece ho
nemůžu tahat jen tak!"
  Trochu se mi zježily vlasy.
  Myslím, že myšlenku o smrtonosnosti obyčejných zbraní a nadbytečnosti
speciálních jsem už načal. Ovšem, jsou případy, kdy se speciální zbraně
vyloženě hodí. Například když chcete vyčistit - co nejrychleji vyčistit
- dlouhou chodbu na základně obsazené Protivníky. Nikoli od špíny, ale
od Protivníků.
  Hnusák si kdysi Čistič zkonstruoval sám. Základ je zkrácená hlaveň z
osmdesátimilimetrového, zezadu nabíjeného minometu. Dřevěná pažba,
vhodné náboje, a výsledkem je cosi, čemu by se s velkým sebezapřením
dalo říkat ruční zbraň. Neznám jinou /ruční zbraň/, kterou by se dalo
zabít tolik bytostí jednou ranou. Co zabít...
  Hnusák vytáhl z pouzdra černou, matně lesklou hlaveň, pohladil ji a
přicvakl k ní pažbu.
  "To je dělo?" užasla Veronika. "Co s tím budete dělat, pane Hnusáku?"
  "Říkejte mu radši pane Stonožko," skočil jsem Hnusákovi do odpovědi.
Má takový ošklivý zvyk: když mu někdo cizí říká Hnusáku, odpovídá
pistolí.
  "Co s tím bude dělat?" otočila se Veronika na mě. Pro její oči byly
vrtulníky ještě moc daleko. V té chvíli se znovu ozval ten hlas,
tentokrát anglicky, a "v" vyslovoval jako "f".
  "OK čtrnáct-patnáct, překročíte-li hranice Republiky Německo, bude to
trestný čin stíhatelný Europolem. Přistaňte na území České republiky a
fzdejte se."
  Hnusák vylovil z futrálu jeden náboj do Čističe; na velké mosazné
patroně byl červený proužek. Zvedl jsem obočí, co že jako ten proužek
znamená - do té doby jsem viděl náboje jen s modrým a zeleným.
  "Uvidíš," řekl Hnusák, zasunul náboj do hlavně a s ostrým zvukem zbraň
zaklapl. "Ten vlevo dole," otevřel okénko, "ať vědí, že nejsme žádný
sračky, negři."
  Proud vzduchu, deroucí se do kabiny, zahoukal v hlavni Čističe jako
vzteklá lokomotiva. Hnusák pečlivě zamířil a zatnul zuby. Když Čistič
vypálil, v řízení letadla to znatelně trhlo.
  Vrtulník byl asi pět kilometrů daleko, tak to nějakou chvíli trvalo.
Pak už byl viditelný nejen pro oči slečny Braunerové, ale i pro polovinu
Evropy.
  Záblesk výbuchu osvítil celý mračný baldachýn nad námi a rozpínající
se ohnivá koule pohltila i druhý vrtulník a propadla se do mlhy. Ostré
stíny křižující kabinu se rozmazaly a zmizely.
  "To byla jen ukázka. Budete-li nám klást odpor, budeme bombardovat
civilní obyvatelstvo. Nemilosrdně," zaimprovizoval jsem do mikrofonu a
měl pocit, že na druhém konci někdo tiše polkl. Natáhl jsem se a
odklopil víko futrálu na hoboj. Pod gumovým pásem bylo už jen pět nábojů
- ten s červeným pruhem jen jeden. Hnusák zavřel okénko a omluvně
pokrčil rameny: "Mohl jsem jich udělat víc, co?"
  "Oni se nás budou bát i tak."
  "Jakou to spolu mluvíte řečí? Mám pocit, jako bych občas rozuměla,
ale...," Veronika zatočila zápěstím.
  "Nad pevninou už si nic netroufnou, nad mořem to bude horší," řekl
Hnusák.
  "To bude."
  "Nemohli byste mi - aspoň jednou! - někdo taky /sakra odpovědět/?!"
Veronika tentokrát zbledla vzteky.
  "Ne," odpověděli jsme dvojhlasně.

		***

  Let nad mořem se kupodivu ukázal být velmi klidným. Mlha skončila nad
pevninou a mraky stouply. Jediné vzrušení bylo, když jsme přečerpávali
palivo z barelů do nádrží a když za námi, už dlouho po přeletu pobřeží,
poslali řízenou střelu země-vzduch.
  Hnusák jí na padesát metrů ustřílel kormidla, takže neškodně spadla do
moře. Další střelu už po nás nikdo nevypálil - asi se domnívali, že nám
dojde palivo a že to oceán vyřídí. Proti raketám země-vzduch laciná a
efektivní metoda.
  A pak jsme dlouho jen letěli. Dlouho a dlouho. Přes noc. A ještě
dlouho.

		***

  Už už jsem myslel, že nám kerosin vystačí až k pobřeží USA, ale
sedmdesát kilometrů před ním jsme se dostali do protivětru. Po dalších
čtyřiceti kilometrech začala blikat velká rudá kontrolka palivoměru.

		***

  Nad šedou hladinou oceánu se hnal řídký opar a na vlnách se dělaly
bílé hřebínky. Pobřeží bylo jen tenoulinká tmavá linka v dálce a
kontrolka blikala už pěknou chvíli.
  Nejprve zaškytal levý motor.
  Pravý rovnou zhasl.
  Levý ještě jednou statečně zařval, a pak - po všech těch hodinách
kraválu - bylo slyšet jen vítr svištící ve vzpěrách křídel. Nastavil
jsem vrtule, aby kladly co nejmenší odpor, a protože jsem si chytře
nastoupal, začal jsem plachtit.
  "Pomalu se chystejte, budeme přistávat. Hnusáku, prosím tě, dohlédni
na Janici a na věci vzadu," tentokrát jsem mluvil anglicky.
  "Jo," řekl a odešel.
  Veronika byla velmi bledá, ale světlo kontrolky ji pravidelně měnilo
na rudokožce.
  Lehký hornoplošník nádherně plachtil a klesal jen pozvolna. Občas ho
dokonce nějaký vzestupný proud nadnesl. Ale co naplat, obecně stále
klesal. Když výškoměr ukazoval posledních dvacet metrů, Veronika,
doposud statečně sedící na svém místě, řekla: "Já se na to nemůžu
dívat!" A utekla dozadu.
  Takže bílý klín pěny za zádí rychlého člunu jsem za chvíli spatřil
jenom já.

		***

  "Teď!" vykřikl jsem skrz závěs. Byli jsme tři metry nad hladinou. Na
to Teď! Hnusák vyhodil prázdné barely svázané po dvou, svá zavazadla
přivázaná k plovací vestě a sám vyskočil s Janicí v náručí. Vzápětí se
ozvalo zoufalé zavytí pées - nemá vodu rádo - na plavání je příliš
těžké. Veronika kupodivu skočila, aniž by ječela.
  Vytáhl jsem klapky a trhnutím za knipl podsekl ocas letadlo se málem
zastavilo, předek trčící k mrakům. Motory stroj převážily dopředu, ještě
jeden krátký skluz a do skla kabiny narazila voda. Domníval jsem se,
když je letadlo plátěné, že by mohlo chvíli plavat.
  Neplavalo.

		***

  Dvakrát se zhouplo, do křídel zaplácaly vlny a kabina byla najednou
plná ledové slané vody. Vzduch unikající prasklinami hlasitě fičel a
bublání bylo slyšet, i když houpání ustalo. To se stroj definitivně
potopil.
  Rozepnul jsem si pásy, a než jsem proplaval do nákladového prostoru,
zmizely poslední zelenavé zbytky světla.
  Ani pro mé oči toho nebylo k vidění dvakrát mnoho. Odmotal jsem ze
sebe závěs, který se ve vodě změnil v solidně disponovanou chobotnici,
odrazil se od něčeho měkkého a pak jsem konečně nahmatal dveře průlezu.
Byly otevřené.
  Jak letadlo klesalo, otáčelo se na všechny strany. Teď jen vyplout v
momentě, kdy bude průlez alespoň přibližně nahoru. Ne že by mi docházel
dech, ale začínal jsem pociťovat cosi jako tíseň. Černá ledová voda a
tlak rostoucí okamžik od okamžiku mi nedělaly dobře.
  Odrazil jsem se od zárubní v tu pravou chvíli, takže mne letadlo do
hlubin nestrhlo.

		***

  Než se v temnotě nade mnou objevil první přídech světla, už jsem se
nadechnout docela potřeboval.
  Na hladině jsem udělal hlasité "Phhááá!" a studený vzduch byl opravdu
znamenitý. Moc jsem to nechápal, normálně vydržím nedýchat dvacet, v
nouzi i třicet minut. Teď jsem se sotva po pěti už pěkně dusil. Stejně
jako pées, ani já vodu ve velkých dávkách zrovna nemiluju. Ne že bych si
přiznal, že mám strach, ale ty kilometry černé prázdnoty pod nohama...
brrr. Když jsem si představil mrtvolu letadla, klesající ledovou tmou,
drcenou stále větším a větším tlakem... dvakrát brrr.
  Naštěstí bylo potřeba myslet na praktičtější věci. Vlny se kolem
vzpínaly do metrové výšky, tak nebylo vidět nic, ani když jsem se z vody
vymrštil, jak nejvíc to šlo. Vítr hlasitě svištěl a strhával z
šedozelených hrbů bílou pěnu. Cákalo to i pod brýle a kolem plavaly
desítky Janiciných pohlednic.
  "Haló?!" zavolal jsem, "Hnusáku? Slyšíš mě?"
  Dál svištěl jenom vítr.
  Nebe bylo podzimně šedobílé, a ačkoli z vyhřáté kabiny letadla
vypadalo docela hezky (jako nebe mého mládí v čtyřiadvacátém století),
takhle zespoda už to nebylo ono. Navíc, máte-li v sobě tolik pseudokovu,
neplave se zrovna snadno.
  Zažil jsem ve vesmíru různé věci, ale utopit se?
  Pak mi někdo zatelefonoval.
  Čip zapulzoval a hlavou se mi rozlehl Hnusákův hlas:
  "Kde sakra seš, negře? Pusť si naváděcí signál!" Než zaklapl svůj
mobil, zaslechl jsem zabručení asi ve smyslu: "Člověk aby se ho pořád o
něco doprošoval."
  Naváděcí signál (spíš se mu říká identifikační) produkuje upravená
část mozku každého člena Pozemské federace, který kdy bojoval proti
Protivníkům. Nutnost je nasnadě - k palbě do vlastních řad tak dochází
jen zřídka. Tento signál je jediná nenapodobitelná jistota, něco jako
snímače sítnic a DNA v dnešních dobách.
  Za chvíli se do fičení větru ozvalo hlasité pleskání a vzápětí i
tlumené nadávání. Hnusák ležel na jednom dvoubarelovém voru a pádloval
všema rukama. Druhý vor táhl za sebou na laně. Byla na něm spící Janice,
zavazadlo s náhradními díly do šlupky, zoufale vypadající pées a jakousi
troskou - sice energicky, ale naprosto marně - kormidlující Veronika.
  Hnusák mne vytáhl a sudy se znatelně ponořily. Tady nahoře vítr fičel
daleko ostřeji.
  "Viděl jsem z kabiny loď, vypadalo to na rychlý člun pobřežní stráže,"
řekl jsem a pokoušel se vyždímat rukávy bundy. Pod bojovou kombinézu mi
naštěstí natéci nemůže.
  "Není divu. Amíci si nás nemůžou nechat ujít," řekl Hnusák, "ale
nějaká loď by neměla bejt problém," vytáhl z mezery mezi sudy mokrý
futrál na hoboj a složil Čistič.
  "Už aby nás našli," otřásl se, "je mi zasraná zima." Těsně po jeho
posledním slovu přinesl vítr burácení výkonného motoru.

		***

  "Opatrně s tou flintou, tu loď potřebujeme, ne že ji potopíš!" řekl
jsem.
  "Když se má ozvat, mlčí, když má mlčet, keců plno, negr," zabručel
Hnusák, "copak jsem nějakej magor?" Zarazil do komory Čističe náboj se
zeleným proužkem.
  Zřetelně ekologický obsah.

		***

  Člun se k nám blížil velkým obloukem ze závětrné strany a jak
zpomaloval, bílá křídla vodní tříště u přídě si pozvolna lehala do vln.
  "Odhoďte zbraně a dejte ruce nad hlavu! Budete zatčeni!" ozval se
křaplavý hlas amplionu roztáhlou americkou angličtinou. Na přídi
plavidla byl kulomet s dlouhou hlavní a velkým krabicovým zásobníkem. Za
madly stál voják v modré přilbě a do očí mu bylo vidět skrz soustředné
kruhy zaměřovače.
  Mluvil k nám kapitán; viděl jsem jeho obrys za úzkým sklem
aerodynamického můstku - právě si znovu přikládal ke rtům mikrofon na
spirálové šňůře: "Odhoďte zbraně! A potřetí to opakovat nebudu!" Na
dotvrzení kapitánových slov vyrazil z hlavně kulometu proud plamenů, po
větru zavířily stuhy šedého dýmu a moře před námi vyskočilo do výšky v
pěti krásných bílých fontánách. Kulky pod hladinou vyryly pět
bublinkovitých stop.
  Zvedl jsem ruce, jak to jen šlo.
  Hnusák zvedl samopal a dlouhým obloukem ho hodil do vody. Když se člun
stále nepřibližoval, pokrčil rameny a zahodil i pistoli. Pak i on zdvihl
ruce až k nebi.
  "Plujeme k vám. Když se o něco pokusíte, zahájíme palbu. Nemilosrdně,"
znovu zachraplal amplion. A pak že transatlantická komunikace nefunguje.
  "Hlavně už se přiserte, negři, je mi zasraná zima!" zamumlal Hnusák.
  Na levou stranu paluby vyběhlo sedm vojáků, poklekli, a přes zábradlí
se na nás upřelo sedmero ústí útočných pušek.
  S Hnusákem jsme zvedli ruce ještě o kousek výš a natáhli prsty.
  U zádi lodi zaprskaly velké bubliny a na plechových bocích se
roztleskaly vlny.

		***

  Blížili se k nám opatrně - kapitán a tři důstojníci nás sledovali
dalekohledy. Určitě nevěřili zprávám z Evropy, že jsme sestřelili dva
suchoje, dva bitevní vrtulníky a jednu raketu země-vzduch. Ale co kdyby.

		***

  Vítr stáčel připlouvající loď na stranu. A pak už byla dost blízko.
Právě tak akorát.
  Začalo to, když se střelec z kulometu a řada vojáků na levoboku
dostali do přímky s Hnusákovýma očima.
  Hnusák držel Čistič za zády ve spodním páru rukou, a protože horní
držel stále v poloze ,ruce vzhůru`, ti lidé ani nepochopili, co se
stalo. V náboji se zeleným pruhem je jako ,účinná složka` velké množství
tenkých, břitvovitě ostrých řetízků s olověnými kuličkami na koncích.
  Z vojáků zbylo krmivo pro rybičky.
  Akvarijní.
  Jak říkám - ekologický obsah.

		***

  Než se důstojníci na můstku vzpamatovali, příď lodi byla na dosah.
Přestože se náš vor po výstřelu z Čističe málem převrátil, chytil jsem
rovnováhu, odrazil se, a po krátkém letu se mé prsty zaklesly za
zábradlí. Sice prasklo, ale neutrhlo se - švih nohama a byl jsem na
zakrvácené palubě.
  To se probral kormidelník. Prudce přidal a vzápětí ještě prudčeji
zakontroval. Loď se vzepjala, já se zapotácel, odrazil od palubní
nástavby a levou rukou praštil do hlavně kulometu - jak se zbraň
otočila, cáry kulometčíka namotané na madlech mne plácly přes rameno.
Chytil jsem je (madla, ne cáry), trochu zabral a doraz, znemožňující v
zápalu boje zasáhnout vlastní loď, povolil. Pak už stačilo jen stisknout
spoušť.
  Sklo zakřupalo a velkorážné projektily rozcákly jednoho z důstojníků
po můstku.
  "Zastavte loď," řekl jsem. Kapitán měl obličej zpoloviny bledý do
modra, z druhé vytapetovaný důstojníkovým mozkem.
  Poslechl mě.

		***

  Nikdo z posádky se o nic nepokusil. Stál jsem u kulometu a Hnusák
přendal naše věci a naše lidi na loď. Pées vrčelo.
  "Patejli, na," podal mi Stonožka zakrvácenou automatickou pušku a
sumky se zásobníky. "Tady toho drobka si vezmu já." Všema rukama chytil
kulomet a urval ho z lůžka. S kulometem v jednom a Čističem v druhém
páru paží byl ozbrojen opravdu /těžce/.
  "Umíš řídit loď?"
  "Umím řídit všechno." To už jsem po strmém žebříku vybíhal na můstek.
  Veronika byla velmi bledá a něco drmolila do diktafonu. Přes krvavou
spoušť šplouchající po palubě kupodivu nezvracela.

		***

  Zatímco Hnusák s pées obsadili zbytek lodi a ubytovali naše dámy,
blíže jsem se seznámil s kapitánem. Na uvítanou mne z velké automatické
pistole střelil do břicha.
  "Možná to bude znít divně, ale já nejsem vrah," řekl jsem a přistoupil
těsně k němu. Střelil mě znova. "Jsem svým způsobem voják jako vy."
Prásk! "Co bude znít asi ještě divněji, v širším měřítku jsem /ten
hodný/." To už měl vystřílený zásobník a zpětné rázy mu oklepaly mozek z
obličeje. "Já ten hodný, vy ten neinformovaný, takže, pokud to nebude
nutné, nikomu dalšímu už se nic nestane." Na podlaze bublavě dodělával
druhý důstojník - jedna z odražených střel mu prolétla krkem. "Ale pokud
to bude nutné...," usmál jsem se a kapitán se zapotácel a pistole mu
vypadla z ruky. Když chci, je můj úsměv opravdu působivý. Stoupl jsem si
ke kormidlu a přidal plyn: "Chtěl bych, abyste věděl, že proti Spojeným
státům nic nemáme, hluboce si jich vážíme, stejně jako jejich národa."
Američané takovéhle řeči obvykle dost žerou, i kapitánovi zrůžověly líce
a do očí se vrátil lesk. "Takže když nás provezete k pobřeží, nebudete
klást odpor a odpustíte si hrdinské činy - znovu opakuji - nikomu
dalšímu se nic nestane."
  Zvenčí se do svištění větru ozvalo ostré zaprskání následované
hlasitým rachotem tlakové vody - to Hnusák hadicí splachoval zrazující
zbytky ,správných amerických hochů`.

		***

  A kapitán doopravdy aktivně spolupracoval. Projeli jsme všemi liniemi
integrované obrany NAADC, žádný vrtulník ani hlídkový člun po nás
nestřílel, naváděcí satelity nám kynuly, obsluhy radarů uctivě zdravily,
prostě selanka.
  Když jsme přijeli na dohled opuštěné písčité pláže, přišel na můstek
Hnusák:
  "Postřílíme je hned?" Mluvil klanovou řečí čtyřiadvacátého století.
  "Nepostřílíme je vůbec."
  "Ale vždyť mě viděli," zdvihl ruce.
  "Jsou to vojáci v akci, a už za ty, co jsme zabili, se na nás spousta
lidí pěkně naštve. Ale to bylo, řekněme, v boji. Hromadnou popravu by
nám neodpustili, a budem potřebovat aspoň trochu klidu, abysme
zprovoznili šlupku. Pokud to půjde. Jestli ne..."
  "Ale vždyť mě viděli," zopakoval Hnusák.
  "Ono je to už asi jedno."
  Kapitán špicoval uši, ale rozumět nám nemohl. Škodolibě jsem si
představil, až ho budou agenti CIA a FBI a NSA vyslýchat, jak se bude
podle audiovzorků snažit identifikovat naši řeč, a jak ho budou
považovat buď za pitomce, nebo za zrádce. Anebo za feťáka, až bude
vyprávět o Hnusákových rukou.
  "Držte se všichni! Opakuji, držte se!" řekl jsem anglicky do mikrofonu
přepnutého na vnitřní okruh, otočil kormidlem a rozjel člun proti pláži.

		***

  Kapitána zpomalení málem prohodilo rozbitým oknem, mokrý písek
vystříkl až na palubu a loď si lehla na bok. Vypnul jsem vyjící motory a
Hnusák rozstřílel vysílačku. Pro jistotu jsem můstek zametl paprsky -
než člun někdo začne postrádat, budeme mít nějaký čas k dobru.

		***

  Kapitána jsem připoutal v kajutě ke zbytku posádky. Byli svázaní lany
a dost vystrašení - psa, kterému mezi zuby šlehají modré plamínky, asi
ještě neviděli. - Další radost pro agenty.
  Ozbrojil jsem se dvěma pistolemi a na záda si připoutal kufr s díly do
šlupky. Veronika dostala batoh s pěti krabicovými zásobníky pro Hnusákův
kulomet a Hnusák si na záda do popruhů posadil spící Janici. Čistič si
pověsil přes prsa a s kulometem v rukou řekl: "Já jsem připravenej."
  Veronika někdy v průběhu děje utrpěla menší šok a teď vypadala omámeně
a spolupracovala jako ve snách.
  Seskočil jsem z paluby a vlna mi zaklokotala mezi koleny. Pomohl jsem
Veronice a Hnusák sešplhal hlavou dolů jako pavouk.
  Po čtvrthodinovém pochodu dunami jsme došli k silnici, začalo se
stmívat a padla mlha.

		***

  Leželi jsme podél vysokého zpevněného přesypu na návětrné straně cesty
a policejní auta jezdila sem a tam a houkala a blikala jako ve filmu.
Pak, asi za hodinu, kdy jsme Janici museli dát další pilulku, a kdy
Veronika omdlela chladem, se konečně ozvalo to, na co jsme čekali: Zvuk
motoru obrovského amerického tahače je nezaměnitelný.
  "Jdu ho stopnout," Hnusák se překulil přes násep.

		***

  Náklaďák zastavil.
  Když vám asfalt před koly páře dávka z kulometu, zastavil by každý.
  Řidič byl ale tvrďák. Jakmile ustalo skřípání brzd a ječení pneumatik,
dveře stroje se rozlétly a on se vyvalil s opakovací brokovnicí. Byl to
typický trucker: vousy, obrovské břicho, tetované bicepsy, vesta a
ocvočkované špičaté boty s vysokými podpatky. Hnusákovi jsem předtím
důrazně vysvětlil, že pokud to nebude nezbytně nutné, nebudeme
opravduopravduopravdu nikoho zabíjet.
  "Proč ne?"
  "Prostě ne!"
  Takže řidiče nezabil, ale jenom mu vystřelil brokovnici z rukou.
Protože to udělal kulometem, vystřelil mu ji i s rukama.
  "Seš blázen, Stonožko?!" zaškrcoval jsem sténajícímu muži pahýly.
  "Co chceš! Nezabil jsem ho!"
  Jenom jsem zavrtěl hlavou. Řidič se pomočil, po bradě mu tekly zpěněné
sliny a příšerně vrzal zuby.
  Ale na jednu stranu to bylo dobře: Přes čip jsem zavolal záchranku, a
to se určitě dozví tisk. Jakékoli podobné gesto dá v očích americké
veřejnosti i nejbrutálnějšímu zločinci romantickou gloriolu
divokozápadního desperáda-džentlmena.
  Ještě jsem řidiče přikryl kostkovanou dekou.
  "Takovejch sraček s jedním negrem," řekl Hnusák.

		***

  Protúroval jsem motor, kratičkou šaltpákou zařadil VPŘED a chromovaná
padesátitunová bestie se rozjela. Veroniku s Janicí jsme dali do
prostoru na spaní za sedadly - pustil jsem jim topení naplno. Hnusák si
položil kulomet pod nohy, pod sedačkou našel sprej s olejem a začal
pucovat solí pokrytý Čistič. Světlomety zametaly silnici, vlhká bunda mi
blátivě lnula ke krku a zatím jsme nepotkali jediný policejní vůz.
  "Co to bylo za ty nesmrtelný negry, tam u Elviry, jak nás honili na
letiště, Patejli?" Tak mě to vysvětlování nemine. Ale lepší tady než v
letadle.
  "Abych pravdu řekl, nevím než že mají něco společného s drogovou mafií
a že jsou to Rusové. Nebo spíš /byli/. Já jsem je totiž předevčírem v
noci zabil. - To jim ale nijak nezabránilo, aby hned ráno nesejmuli
Ollieho. Vzpomínáš na tu hlínu, co tam byla po koberci. Pak jsem je
viděl až u Elviry. Víc nevím." Silnici přeběhla nějaké veverka a oči jí
zasvítily. "Ale můžu ti říct, jak se k Elviře dostala ta reportérka."
  "Hm," řekl Hnusák, protahoval hlaveň a tohle ho zjevně nezajímalo.
  "Přišla se zeptat na Elviru. Spadlo s ní totiž letadlo. S Elvirou.
Uprostřed Atlantiku. Nechtěl jsem ti to říkat dřív, abych tě
neznervóznil."
  Hnusák dál leštil a v modravém přísvitu palubní desky jsem viděl, jak
se mu vlní svaly na levé tváři - když je hodně naštvaný, vždycky takhle
zatíná zuby. Elviřinu smrt vzal navenek dobře. Ale jestli se v jeho duši
odehrávalo to, co v mé, nechtěl bych být v kůži těch, co pád letadla
způsobili. Opravdu ne.
  "Víš, co to znamená?" za chvíli se na mě otočil a sundal si brýle. V
očích měl zkázu; stejnou tam míval vždycky před výsadkem na těžařskou
základnu obsazenou Protivníky.
  "Myslím, že jedna nejmenovaná vláda docela ztratila zájem o
spolupráci," pokrčil jsem rameny, "buď na ni byla některá naše řešení
příliš radikální, nebo nás někdo profláknul. Každopádně budou chtít
zlikvidovat stopy. Čili nás dva."
  "Myslíš, že poslali naše nástupce?"
  "To určitě taky, ale nemyslím si, že to jsou ti, co jsem je
předevčírem v noci pohřbil ve sklepě. Ty poslal někdo jiný, ale zaboha
nevím kdo." Jeli jsme do kopce a převodovka přeřadila na nižší rychlost.
"Abych řekl pravdu, mám z nich trochu strach. Určitě jsem je totiž
všechny tři zabil. Než jsem je pohřbil." Krátce jsme se na sebe
podívali. Když řeknu, že jsem někoho zabil, Hnusák mi věří. I když
dotyčného za dva dny potká na ulici.
  "Zkusils na ně Pistol?"
  "Kdybych měl, zkusil bych. Nechtěl jsem ti to říkat, ale já jsem
tenkrát vtom chvatu Pistol zapomněl ve šlupce."
  "Seš obyčejnej negr, Patejli! Zapomenout Pistol! To je, jako bych já
zapomněl Čistič!"
  "Jestli se dostaneme ke šlupce, tak by se to..."
  V zrcátku se objevil odlesk světel. V tom samém okamžiku jsme přejeli
horizont - kilometr před námi, za mělkým údolím, vířil rej
modročervených policejních majáků a ze země se zdvihaly dva vrtulníky s
rozsvícenými reflektory.
  "Už je to tady," řekl jsem.
  "Myslíš, že by tu mohli bejt i jiní než obyčejní policajti?"
  "Myslíš ty uhlazovače stop?"
  "Jo."
  "Možná."
  "Takže to můžeme považovat za sebeobranu." Hnusák zacvakl do Čističe
náboj s červeným proužkem, otevřel okénko, prostrčil hlaveň držákem
zrcátka a zamířil. Když vypálil, dupl jsem na plyn a dálniční kolos se
rozburácel jako tornádo.

		***

  Černý vzduch hučel, obrovský motor řval a tahač se silně třásl. Když
Hnusák začal střílet z kulometu, začalo to v kabině připomínat vibrační
test. Ve vzduchu voněl střelný prach a nesnesitelně mě svědila špička
nosu.
  Červený náboj z Čističe sice rozmetal zátaras z policejních vozů a
ostnatých pásů po celém okolí, ale hlavní problém byly vrtulníky -
přesněji řečeno /vrtulník/.
  Ten první Hnusák sestřelil docela snadno, ale druhý se pověsil nad nás
a někdo z něj střílel z pušky - a zatraceně přesně.
  "Kurva!" zaklel jsem - kulka prorazila střechu a trefila mne do lokte.
Byla to taková prda, že nemít kombinézu, prostřelilo to i mou
pseudokovem prorostlou paži skrz naskrz. "To není obyčejná puška!" z
rozervané bundy se mi kouřilo.
  "To slyšim." Hnusák narval kulomet do kabiny, opřel ho madly o podlahu
a vzápětí už ze střechy létaly cáry hořícího čalounění a kusy plechu.
  To už ale nad námi vrtulník nebyl.
  Bílé světlo se mi zabodlo do očí a další dvě z těch kulek mě trefily
do prsou. Byly to /takové rázy/, že opěradlo mého sedadla prasklo. Věděl
jsem, že dostat střelu s takovýmhle účinným průřezem do obličeje, měla
by asi problémy i tenká, odolná a neuvěřitelně drahá biofólie, kterou
mám přirostlou k pokožce celé hlavy a krku až dolů ke klíčním kostem.
  "Dělej něco!" zařval jsem na Hnusáka, přestože jsem věděl, že s
obrovským kulometem nemůže v kabině manipulovat rychleji, než
manipuluje. Tak jsem aspoň vytrhl pistoli a skrz přední okno vystřílel
celý zásobník. Na rozdíl od těch dvou střel, které v něm vyvrtaly
dokonale kruhové otvory, námořnická pistole okno rozbila.
  Sklo mi vlétlo do obličeje, vrtulník poskočil, světlomet zhasl, ale
téměř okamžitě ho vystřídal nezdravý plamen u ústí nějaké automatické
zbraně. Blikalo to jako stroboskop.
  "Tak dělej, sakra, něco!" Můj hlas zanikal v praštění kulkami drcené
kabiny. Viděl jsem, jak se Hnusák rozezmítal, jak z opěradla sedačky
mezi námi vytryskly cáry látky a kusy molitanu, odražené střely
hvízdaly, z děravé palubní desky se kouřilo, a pak jsem dostal svůj díl
i já.
  Pak se konečně ozval i Hnusákův kulomet.
  Bohužel, po čtyřech ranách se zasekl.

		***

  Nos mi plnila horká glykolová pára z rozstříleného chladiče a tahač se
na rozsakrovaných pneumatikách vlnil jako had. Neubral jsem.
  Ty čtyři Hnusákovy rány nebyly mnoho, přesto nám ale udělaly trochu
místo. Vrtulník zakolísal a na silnici z něj vypadlo tělo. Tahač na něm
ani neposkočil.
  Kulomet z nebe se po krátké odmlce rozblikal znovu. Hnusák přestal
lomcovat závěrem zbraně, vyhodil ji bočním oknem a zároveň mi jinou
rukou zpoza opasku vytrhl druhou pistoli.
  Po pěti ranách vrtulník prudce uhnul doleva a zmizel ve tmě. Sledování
v infra mi bránila stále žhavější pára z chladiče a stále divočejší
chování tahače. Byl div, že to ještě jelo - motor mlátil jako parní
buchar a stále častěji kvičel vysokým, uši drásajícím tónem.
  Když jsem zkusil ubrat, zepředu téměř okamžitě vyrazil dlouhý plamen a
ostrá detonace vykopla čumák do výšky. Marně jsem zkusil zakontrovat, a
už jsme se kutáleli.

		***

  "V pořádku?" Zatímco jsem se ptal, roztahoval jsem slisovaný otvor,
kde dřív bývala má polovina předního okna. Byl jsem zasypán mrazivým
obsahem palubní lednice a kolem krku mi šuměla sodovka. Požár motoru po
výbuchu naštěstí zhasl.
  "Ale jo," řekl Hnusák a zezadu se ozýval zdušený nadávající ženský
hlas.
  "To je reportáž, pane, vlastně dámo," řekl jsem a vytáhl nadávající
Veroniku a pak i spící Janici. Pées mělo z kožichu vytrhané pruhy
chlupů, jak je vlastním tělem krylo před střelami.
  "Hodnej Dolfi," řekl jsem, vystrčil ho otvorem a protáhl se za ním.

		***

  "Co myslíš, jak daleko je to ještě ke šlupce?" Hnusák stál uprostřed
silnice a kroutil krkem - tlumeně mu v něm křupalo. Oba jsme měli úplně
rozervané šaty.
  "Docela dost," řekl jsem a rozhlížel se, ale ten druhý vrtulník nebylo
vidět ani slyšet. Silnice i pole kolem byly poseté krabicemi z
roztrženého návěsu. V krabicích byly skládací vánoční stromky i s
ozdobami a elektrickými svíčkami. Stačí rozložit a strčit do zásuvky.
  "Je mi zima a v tý tmě nic nevidím. Kde to jsme?" řekla Veronika a
zuby jí hlasitě drkotaly. Takovéhle věci nejsou pro obyčejné lidi.
  "Půjdeme pěšky?" zeptal se Hnusák.
  "Co zbývá," sám si odpověděl.
  Pées otočilo hlavu dozadu a zavrčelo.
  "Tiše!" řekl jsem.
  Janice slabě chrápala, v chladnoucím motoru praskalo, Veronice stále
drkotaly zuby a někde za návěsem byly slyšet kroky. Několikery a stále
hlasitěji. Pak kroky začaly rozkopávat krabice s vánočními stromky, a
ozdoby a žárovičky zvonily. Pak už byli ti lidé vidět. Byli tři.
  "To jsou ti tvoji mrtví negři," zašeptal Hnusák a šla mu pára od pusy.

		***

  V chladném vzduchu z nich byly v infra vidět jen červeně zářící
kyčelní a kolenní klouby.
  "Jo. Moji mrtví negři. Co budeme dělat?"
  "Běžíme!" řekl Hnusák, pověsil si Čistič na rameno a zvedl Janici.
  "Tak běžíme," chytl jsem kufr se součástkami za držadlo a Veroniku za
ruku.
  "Kam běžíme? Mně se nechce běžet. Proč běžíme?!" Táhl jsem ji za sebou
a přemýšlel, proč ji tady prostě nenechám.

		***

  Asi za deset minut přelétlo horizont před námi policejní auto.
Vzdáleností ztlumené vytí sirény přehlušilo strojově pravidelné dopady
podrážek za našimi zády. Pohřbení také běželi.
  "Ruce, Hnusáku!"
  "Jo! Dolfi, chytej!" Než schoval spodní pár do bundy, hodil Čistič
pées. Zuby zaskřípaly o kov a pées ostře zatočilo do pole.
  Vzápětí se nám do očí zabodly reflektory. Pustil jsem Veroniku a padl
na kolena; předstíral jsem naprostou zchvácenost. Veronika padla vedle
mě a nic předstírat nemusela. Hnusák s bezvládnou Janicí předváděl něco
jako potácení.
  Brzdy zapištěly a proud vzduchu přinesl zápach gumy a spáleného
brzdového obložení. Cvakly dveře.
  "Co se stalo? Kdo jste?! Zůstaňte na místě!" zachraplal zpoza
reflektorů hlas.
  "Tam, šerife! Za náma! Pomoc!" lapání po dechu jsem hrál docela dobře.
Doufal jsem, že to vyjde - byli jsme strašně špinaví, šaty v cárech, a
který zločinec by s sebou vláčel nemohoucí rukojmí, že.
  Ti tři běželi trochu pomaleji než my, a tak se do světel reflektorů
dostali teprve nyní.
  Veronika otočila hlavu a zaječela. Byl to nepříjemný, husí kůži
nahánějící zvuk. Přestože byla hodně mimo, kdo jednou viděl ty
promodralé obličeje, nikdy nezapomene.
  "Pomóóóc!" zaječela znovu.
  "Vy tři tam vzadu! Stůjte!" zavolal hlas o poznání mladší než ten, co
mluvil předtím.
  "Jsou to vrazi!" zařval Hnusák, já se zvedl a začal pozadu ustupovat k
policejnímu autu a táhl Veroniku s sebou.
  "Stůjte, nebo začneme střílet!" mladší hlas.
  "Vy! Vy ne, vy s těma ženskejma pojďte sem!" starší hlas. Jeho majitel
měl zřetelné formulační problémy.
  Pohřbení běželi neztenčenou rychlostí. Viděl jsem už leccos, ale
pohled do těch tří mrtvých tváří mi skutečně nedělal dobře.
  "Budeme střílet!"
  Strhl jsem oslněnou Veroniku k zemi a přes hlavy se nám rozeřvaly
policejní brokovnice. Na krk mi spadla horká vonící patrona a někde
vzadu kvílely sirény a brzdy dalších a dalších policejních aut, dveře
práskaly a střelba mohutněla.
  Ti tři už neběželi - proti tolika brokům se postupuje ztuha. Hustá
krev a cáry masa z nich stříkaly na všechny strany, ale rány se
zacelovaly rychleji, než policisté stačili nabíjet.
  Když to k nám měli sotva patnáct metrů, přilétl vrtulník válečného
námořnictva.

		***

  Rachot a svištění rotorů přehlušily úplně všechno. Zavířily vystřílené
nábojnice a policejní stetsony a rozkvílel se rotační kanón. Ten
přehlušil i rotory.
  Silnice před námi zmizela v dýmu, mosazné nábojnice pršely jako lesklý
déšť, vibrace bodaly do pat a pod oko se mi připleskla kapička
roztaveného asfaltu.
  Netrvalo to nijak dlouho.
  Pohřbení přesto nedopadli nejlépe - kanón je rozerval na cosi, co se
nedá popsat jinak než jako /sračky doširoka/. Chtěl jsem odsud být co
možná nejdál, než se dají dohromady.
  "Dostaňte mě odsud!" předešla mě Veronika a zvracela. Kouř z
rozstřílené silnice škrábal v krku.
  "Pojďte! Do auta!" Mladší hlas dostal tělo a policista začal pomáhat
Veronice na nohy - měl dlouhé vlasy. Ten starší měl vousy; jeho stín mi
padl do očí, když od Hnusáka bral Janici.
  "Co je jí? Je mrtvá?"
  "Ne, měli jsme bouračku, ale než po nás skočili ti ksichti, dýchala,"
řekl jsem. Najednou kolem nás bylo plno lidí v uniformách a začali
zdvihat i mě a Hnusáka. Vymanili jsme se, že to zvládneme sami. Moje
hmotnost a Hnusákova tělesná stavba by je mohly trochu překvapit.
Všichni policisté mluvili naráz, tak jsem mezi vzrušenými slovy a v
rachotu vrtulníku slyšel konstruktivně-mlaskavé zvuky masa a vnitřností
jen já.
  "Rychle!" řekl jsem.

		***

  V autě se policisté rozhodli, že nás odvezou do nemocnice. Usoudil
jsem, že čím dále budeme od Pohřbených, a čím méně naštveme policajtů,
tím lépe. Tak jsem jen výhružným pohledem umlčel Veroniku a nechal věcem
volný průchod. Bylo zjevné, že rychlý člun na pláži ještě nikdo nenašel
- to už by náš popis znal každý fízl ve Státech. Podíval jsem se na
ciferník na palubní desce - byla to už hodina a půl. Že naše identikity
vylezou z tiskárny pod chrchlajícím policejním rádiem, jsme mohli čekat
každou vteřinu.

  ***

  Kupodivu, až k městské nemocnici se tiskárna neozvala.
  Na ceduli před moderní prosklenou budovou bylo napsáno PORTLAND CITY
HOSPITAL.
  "Co budeme dělat?" tiše se zeptal Hnusák.
  "Mrtvej brouk. Než zmizej policajti." To už mne dva zřízenci začali
tahat z auta a nakládat na nosítka. Vymanil jsem se, že dojdu sám. Někde
na druhé straně vozu mluvil vousatý policista s doktorem - vyslechnout
si nás přijedou zítra ráno, teď se musí vrátit do akce. Děje se totiž
něco moc divného. /Moc/.
  "Zažil jste, doktore, někdy chlapa, do kterýho napumpujete celej
zásobník brokovnice, krev z něj stříká, ale on jde pořád dál?"
  "Vtipy si nechte na jindy, důstojníku," doktor se o veselý tón ani
nepokoušel.
  "Vtipy! Vždyť jsem to viděl na vlastní oči!" vousáč podržel zřízencům
zadní dveře, aby mohli vytáhnout Janici.

		***

  Vchod byl prosklený a automatický, stěny sněhobílé a vzduch uvnitř,
jak se dalo čekat, páchl nemocnicí.
  "Člověče, vždyť vy tu bundu nemáte roztrhanou, ale /rozstřílenou/!"
vytřeštil oči mladý doktor. Ležel jsem na stole v přijímacím sále, nad
hlavou mi visel kulatý nemocniční reflektor a koutkem oka jsem viděl
podobný stůl s Janicí a za ním další s Veronikou. Koutkem oka proto,
protože jsem někde přišel o černé brýle a tak jsem si zrak musel
zakrývat loktem - ještě že vidím širokoúhle. Z druhé strany jsem slyšel
Hnusáka, jak říká, že mu vlastně nic není a ať mu hlavně nestříhají
bundu. Stůl pode mnou byl naštěstí dost masivní, tak ani příliš
neskřípal. Unaveně jsem zdvihl prsty a zamával na našeho staršího
policajta. Jeho vousatý obličej se mračil za sklem do chodby. Kývl,
cvrnkl se do krempy klobouku a konečně odešel.
  "Tak dejte tu ruku pryč!" Za paži, co jsem si s ní zakrýval oči, mne
tahala sestra s vlasy jako Barbie, a protože už to říkala potřetí, zněl
její hlas navztekaně.
  Potřeboval jsem získat ještě alespoň dvě minuty. Aby policisté byli
určitě pryč.
  "Tu bundu vám rozstříhat musíme," zvýšený hlas z Hnusákova směru, "a
nezlobte, nebo vás připoutáme!"
  "Haló? Doktore Flayi?! Přijďte prosím na příjem! Hned, pokud možno!"
To si mladý doktor odskočil zatelefonovat. Vzápětí byl zas u mě: "Jak se
vám dýchá?" Začal s pomocí nůžek zápasit se zbytky mé bundy.
  "Neprůstřelná vesta," zaklepal jsem si na hruď.
  "Tu ruku z obličeje!" zasyčela Barbie a zakroutila mi malíčkem.
  "Pane doktore? Pane doktore! Pojďte se podívat na tohle!" skleněné
dveře se rozlétly a dovnitř vpadla laborantka, která nám ještě na chodbě
odebrala krev - mně ji odebírala ze hřbetu ruky a div přitom nezničila
odsávač. Odolnost mého organismu se v tom chaosu naštěstí trochu
ztratila, ale teď už jsem věděl, že své dvě minuty nedostanu. Copak moje
krev, ta ještě jakžtakž jde. Hnusákova nikoli.
  "Co se děje, Jonesi?!" dveře za laborantkou se znovu rozlétly.
  "Doktore Flayi... !"
  "Ta krev!!!"
  "Co krev?!" zařvali na laborantku oba doktoři naráz.
  "To není krev!"
  "Tak dáte tu ruku pryč?!" sestra překvapila, jak nečekanou silou se do
mé paže opřela. Slyšel jsem, jak zalapala po dechu. Protože nemám víčka,
nemohu oči zavřít. Myslím, že už jsem se o tom zmiňoval: Můj zrak vypadá
jako duhovězlaté čočky. Jako povrch CD.
  Už nebylo co skrývat.
  "Hnusáku, mizíme!" posadil jsem se.
  Někde před nemocnicí se ozval výbuch. Skleněné výplně zadrnčely.
  "Tohle už nebudete potřebovat," vzal jsem strnulé laborantce zkumavky
s naší krví a rozbil je ve výlevce.
  "Pánové, tohle nesmíte!" řekl doktor Flay. Usmál jsem se na něj.
Chytil se za levou stranu hrudníku. Zatímco Hnusák zdvihal Janici,
proběhl jsem skleněnými dveřmi na chodbu - omlácený kufr se součástkami
ležel u zdi, jak ho tam policajt položil.
  "Co ta druhá?" Hnusák s Janicí na zádech vyběhl za mnou.
  "Tady se o ni postarají."
  Z boční chodby vysprintovali dva členové nemocniční ochranky; dostal
jsem obuchem do stehna a pan ochranka si tou ranou zlomil zápěstí.
Zvenčí se ozval další, tentokrát bližší a hlasitější výbuch, a tentokrát
se ozvalo i řinčení vysypaného skla. Aby nezapomněl na dobré mravy,
ještě jsem obuchovi zlomil čelist. Druhý už zdrhal.

		***

  Kachličkovaná podlaha nám zapleskala pod nohama, pak pod nimi
zaskřípaly střepy - vchod do nemocnice byl bez výplní. Vrátný v modré
uniformě ležel na zemi a množství skla v jeho těle se neslučovalo se
životem, jak se tak eufemisticky říká.
  Přeskočil jsem kaluž krve a vyběhl ven.

		***

  "Co budeme dělat?"
  "Jak to sakra mám pořád vědět?!"
  Ulice byly jasně osvětlené oranžovou září sodíkových lamp. Vlevo,
uprostřed křižovatky, hořel automobil. Podle zkroucené konstrukce na
střeše byl policejní a vysoké plameny hlasitě hučely. Asi o padesát
metrů blíž se kouřilo z trosky vrtulníku - všemi otvory se z něj valila
pěna z automatického hasicího zařízení. Kus ohnutého rotoru trčel z
chodníku jako zdařilá moderní socha.
  Někdo trosku létacího stroje začal ostřelovat samopalem. Na očouzeném
plechu vyskakovaly jiskry a odražené projektily hvízdaly. Přední sklo
vraku zevnitř prorazila noha, kopla ještě jednou, sklo vypadlo a z pěny
vyklouzla postava. Vzápětí další a ještě jedna. K samopalu, střílejícímu
ze zadního okénka velké dodávky, se přidal druhý a zpoza popelnic na
opačné straně cesty i brokovnice.
  "To ne," řekl jsem a po zádech mi přejelo něco hladkého a studeného.
Ti z vrtulníku byli Pohřbení. Dalo se to poznat i přes pěnu, kterou z
nich kulky ale docela rychle oklepávaly. Pohřbení byli navlečení v
cárech policejních uniforem a asi už je to věčné ostřelování přestávalo
bavit, protože Modrý ksicht sáhl do pěny, vytáhl pušku a začal střílet
taky.
  Popelnice basově zaduněla, ozvalo se vykviknutí, znovu zadunění, a
rány z brokovnice vystřídalo podstatně méně ofenzivní chrčení. Dodávce
se zakouřilo od kol, smykem se otočila do protisměru a vyrazila proti
těm třem.
  To už měli zbraně v rukou všichni Pohřbení.
  "Padáme!" chytil mne Hnusák za rukáv.
  A bylo to asi nejlepší, co jsme mohli udělat. Podél zdi nemocnice, ve
stínu okrasných keřů, jsme se dostali z dohledu - ze všech stran už se
ozývaly policejní sirény.
  Rychlým krokem jsme zašli do nějakého parku a u bublající kašny si
omyli ruce a obličeje.
  "Potřebujeme se převlíct," utrhl jsem si zbytek levého rukávu.
  "To teda. Ale takhle nás nepustěj do žádnýho obchodu na světě." V
houští za námi něco zapraskalo. Hnusák se bleskově otočil, pistoli v
ruce.
  "To je Dolfi," potopil jsem do kašny hlavu.
  "Hodnej kluk, ale trochu`s mě vyděsil," Hnusák schoval pistoli,
pověsil si Čistič na rameno a podrbal pées na hlavě.
  "Na druhý straně parku budou nějaký baráky, oblékneme se tam," setřel
jsem si vodu z obličeje.
  "Taky jsem na to myslel," nadhodil si Hnusák spodníma rukama Janici na
zádech. Pořád spala.

		***

  "Máme kliku," zašeptal jsem. Prohlédl jsem přízemí i patro a nikde
nebylo nic s charakteristickou teplotou lidského těla.
  "Jdu na to," Hnusák zarazil prsty pod okno.
  "Bacha!"
  "Co je?!"
  "Už můžeš," zničil jsem paprskovým úderem bezpečnostní systém.
Zapraskalo dřevo, rám zavrzal, protáhl jsem se dovnitř, Hnusák mi podal
Janici, podržel jsem mu okno, a když bylo uvnitř i pées, zavřel jsem.
  V domě to vonělo čistotou a domovem. Byli jsme v nějaké pracovně, na
stole kožená psací podložka a jedna rodinná fotografie vedle druhé; v
krbu umělohmotné poleno. Dům byl dost velký - než jsme našli šatnu,
motali jsme se po něm skoro deset minut. Protože šatna neměla okna,
troufl jsem si rozsvítit.
  "Samý kvádra, sakra!" Hnusák shrnul řadu obleků na dlouhé tyči
zapuštěné do zdi a začal prohrabovat skříně.
  Nakonec si přes potrhanou bundu vzal dlouhý modrý plášť a místo
zničených kalhot obnošené volné jeansy. Janici, kterou v nemocnici
převlékli do bílého anděla, jsem nasadil ponožky a zabalil ji do
obrovského pruhovaného županu, navrch tmavý kabát. Hnusák jí ještě
natáhl pletené rukavice a na prošedivělé vlasy velký černý baret.
  "Tak už si něco obleč, negře!"
  "Ale co?"
  "To musíš mít zrovna koženou bundu?!"
  "Jsem na ni zvyklej!"
  Hnusák vyvrátil oči ke stropu a sbalil naše odložené svršky: "Schovám
to někde v garáži. A ty dělej! Motorkáři!" Podíval jsem se na sebe do
zrcadla. Ve vysokých motocyklistických botách a černých, místy do běla
odřených kalhotech jsem vypadal dost divně. Zvlášť když mi horní
polovinu těla kryla bojová kombinéza - vypadá výstředně dokonce i na
Ameriku. Než jsem se rozhodl, které sako si vezmu, vrátil se Hnusák a
hodil mi ošoupanou a zaprášenou koženou bundu: "Asi v tom mejou auto a
sekají trávník, ale tobě se určitě bude líbit." Bunda mi byla akorát.
Zvedl jsem si límec a hned se cítil fajn:
  "To bysme měli. Jak jsme na tom se zbraněma?"
  "Námořnická pistole...," zacvakal kov, "deset zásobníků, Čistič a tři
náboje," Hnusák schoval spodní levou ruku s pistolí zpátky pod kabát.
  Mně taky zbyla (jedna) námořnická pistole - tu druhou mi pan Stonožka
zřetelně ztratil.
  Ale dal mi pár zásobníků.

		***

  "A co dál, negře?"
  Nasadil jsem si nezbytné černé brýle: "Tady zůstat nemůžeme, domácí
jsou asi jen někde na večeři. Vidím to na noc v nějakém baru a ráno se
rozdělíme." Hnusák kývl. Projížděl jsem čipem policejní frekvence a
musím říci, že jsme v tomhle městě opravdu populární. Hlavně já o mně už
věděli i falešné příjmení, které jsem používal v Čechách. Rychlý člun se
spoutanými námořníky byl objeven v době, kdy jsme úpěli v nemocnici.
  V baráku jsme všechno uvedli pokud možno do původního stavu a za
chvíli už jsme rázovali postranní ulicí mezi nízkými skladišti. Od
centra se stále ozývala střelba. Čím jsme šli déle, tím byla slabší a
okolí zanedbanější a špinavější.

		***

  "To bude ono," ukázal Hnusák na nápis DIRTY PIG, klenoucí se v
oranžovém mrkajícím oblouku nad okopanými dveřmi. Ulička, po které jsme
přišli, plně korespondovala s názvem baru. Hnusák dal Čistič Dolfimu (s
povzdechem) a Dolfi zmizel ve stínech.
  Otevřel jsem dveře a do obličeje se mi opřel zápach studeného
marihuanového dýmu, žluklého tuku a záchodů. Po pěti schodech jsme sešli
dolů.
  Vpravo byl barový pult, vzadu několik stolků a televize. Barman četl
Penthouse a nejevil o nás ani o několik dalších hostů zájem. Hnusák
zaklepal na pult a barman, aniž zdvihl oči od prsatého papíru, přiložil
dlaň k uchu. Měl dlouhé mastné vlasy, bradku a kolem zápěstí ostnatý
náramek.
  "Máte něco k jídlu?"
  "Hamburgery."
  Zatímco. jsem objednával, Hnusák odnesl Janici ke stolu. Těch několik
ostatních hostů byla pětičlenná skupina opilých dělníků ve špinavých
montérkách s laclem. Okomentovali Janici několika ne právě zdvořilými
poznámkami.
  "Ty hamburgery budou za chvilku," konečně barman zvedl hlavu, "něco k
pití?" Na čele měl vytetovaný kroužek s nápisem SŘÍLEJ PŘESNĚ. Objednal
jsem dvě piva a minerálku.

		***

  "Hej, příteli, proč nosíš černý brejle v noci?" chytil mě jeden z
dělníků za ruku, když jsem šel kolem.
  "Proč ne," řekl jsem co nejrychleji, když jsem viděl, jak se od
zadního stolu nadechuje k odpovědi Hnusák. Dělník byl černoch.
  Když jsem šel kolem televize, pustil jsem ji. A přesně v tom okamžiku
se do baru začali hrnout další lidé - bylo jich asi dvacet a jako by
barmanovi z oka vypadli. Mastné dlouhé vlasy, bradky, orvané vesty.
Zřejmě tu byli něco jako doma. Barman strčil prsatice pod pult a s
čímsi podobným úsměvu je začal zdravit. Všichni ho plácali do dlaně a
objednávali si pivo a whisky.
  V televizi toho moc nebylo - chytil jsem místní PORTLAND TV. Občané
prý mají zachovat klid. Kdyby slyšeli střelbu, nemají chodit k oknům.
Prý jde o rutinní policejní akci. Za chvíli do obrazu prostřihli
moderátorku, která začala číst popis "... několika brutálních zločinců,
kteří odcizili kamion, těžce zranili řidiče a pravděpodobně ještě budou
v našem městě. Jsou ozbrojení a nebezpeční - uvidíte-li je, nepokoušejte
se je zadržet a neprodleně přivolejte policii. Na jejich dopadení byla
vypsána odměna." Úsměv. Na dálku jsem stáhl zvuk, ale v povykování u
baru stejně nebylo nic slyšet a náš popis byl kupodivu dost povšechný -
ani nevěděli, že Hnusák je albín a že s námi je pées. Ta správná
komunikace mezi policií a televizí ještě neproběhla.
  "Tak tady to máte," přinesl nám kuchař v neuvěřitelně špinavém plášti
plastikovou mísu s dvaceti hamburgery. Odležele voněly a byly krásně
mastné. Mně tady v tom století chutná všechno; vždycky si vzpomenu na
jídlo z našeho Času - a cokoli je proti tatrgelovému recyklátu pravá
mana.
  "Janice? Janice!" popleskal ji Hnusák po tváři. Naposledy jedla někdy
dnes ráno v letadle čokoládu.
  "Stonožko? Patejli? Kde to jsme?" zamrkala a udiveně otočila hlavu. Má
oči průzračné jako dítě. "A kde jsou mé pohlednice?"
  "Copak pohlednice. Naschvál, zkus uhádnout, kde jsme," Hnusák mluvil
tak zvláštně zjihle - má pro Janici slabost.
  Janice se pátravě rozhlédla: "Nevím."
  "Jsme v Americe, v Portlandu!"
  "Amerika!" spráskla Janice ruce a obličej se jí rozzářil, "vždycky
jsem se chtěla podívat do Ameriky. Jak jsme tu dlouho?"
  "Jenom chvíli. Sněz hamburgery, co se do tebe vejde, a hned zítra
pojedeme na výlet." Janice Hnusáka pohladila po ruce.
  Dveře baru se otevřely a dovnitř vešli tři muži v dlouhých tmavých
pláštích, klobouky do očí. Pátravě se rozhlédli, po bandě u pultu jejich
pohledy jen sklouzly, přejely přes dělníky, přes nás a skončily u dveří
na záchod. Dobře jsem si všiml, že u našeho stolu se ty pohledy maličko
zadrhly. Muži sešli po schůdcích a posadili se ke stolu mezi nás a
dělníky.
  Janice měla hlad a z hamburgeru ukusovala sousta sice malá, ale
vytrvale. Vypadala přitom jako sýkorka klovající do loje - hlava na
tenkém krku se jí kývala, a po každém soustu se z obou stran podívala,
jestli jí z žemle neteče moc kečupu. Když ano, s omluvným úsměvem, aniž
se na kohokoli dívala, kečup olízla. My s Hnusákem jsme se cpali div ne
oběma (všema) rukama naráz, a za pár minut na míse zbyly jen stružky
žlutého tuku a kolečka kečupem červené cibule.
  "Tohle jsem potřeboval," utřel jsem si prsty a pusu do ubrousku, podal
Janici pilulku na spaní a nalil jí minerálku. Poslušně prášek spolkla.
  Dveře se otevřely znovu a vešli další tři muži - ještě spíš kluci.
Podle jejich strnulých, trochu zpocených obličejů něco nebylo v pořádku.
Co, to se ukázalo vzápětí:
  "Tak, pitomci, tohle je přepadení! Pracky pod strop!" Dva měli
revolvery, třetí dokonce malý samopal.
  Napadlo mne, že na přepadávání je docela logická doba. Všichni
policajti buď honí nás, nebo u nemocnice válčí s Pohřbenými.
  Strčil jsem si do pusy kousek cibule a zvedl ruce. Do ticha, najednou
panujícího barem, něco tlumeně zadunělo. To Janice usnula a hlava jí
padla na stůl.
  "Co tam děláte, parchanti?!" jeden z trojice se prohnal místností a
divoce mával revolverem. Z jeho přehnaných gest a bledého ztrhaného
obličeje bylo víc než zřejmé, že je na drogách.
  Omluvně jsem se usmál: "Kamarádka usnula."
  Sekl po mně zbraní, trochu jsem uhnul, tak málem upadl. Rovnováhu
chytil na poslední chvíli, a protože se na něj dívali všichni v baru,
zařval:
  "Co čumíte?!" Otočil se zpátky ke mně a namířil mi revolver do
obličeje. Ruka se mu třásla: "A ty si nech kecy, nebo ti ustřelím
ksicht, hajzle!" Jak mluvil, od rtů mu odlétla bublinka.
  "Taffe! Nech je bejt a poď sem!" zavolal větší z jeho kumpánů -
překřtil jsem si ho na Čahouna, byl to ten s druhým revolverem. Ten se
samopalem se nepřítomně usmíval. Cinkla pokladna a do igelitové tašky
začaly šustit peníze.

		***

  Myslel jsem, že tím to skončí, ale mýlil jsem se. Těm chlapcům se
loupení zalíbilo.
  "Tak, přátelé, hodinky, prsteny, peněženky. A hezky po řadě," podal
Usměvavý druhou igelitku k baru a zároveň nejbližšímu vlasáčovi nacpal
hlaveň samopalu do nosní dírky.
  Pak bylo slyšet jen chřestění věcí padajících do tašky a popotahování
toho, co se před chvílí přišel optat, jak se mi daří. Nevraživě po mně
pokukoval.
  Dělníci, přestože byli opilí, měli tolik rozumu, že se nikdo z nich
nepokusil o hrdinský čin.
  Pak Taff a Čahoun došli k těm v pláštích a kloboucích. Hnusák do mě
pod stolem strčil.
  "Tak copak to tady máme za elegány? Ty ruce vejš! Ukaž? Nejsou zlatý?"
začal Taff jednomu stahovat hodinky, zatímco Čahoun druhému šacoval
kapsy.

		***

  Třetí muž v plášti, ten, který k nám seděl čelem, začal střílet.
Čahounův mozek cákl až do naší mísy po hamburgerech a popotahujícímu
Taffovi stříkala krev z krku na všechny strany. Než se skácel, stihl
třikrát zmáčknout spoušť.
  Kabátník s pistolí se zvrátil ze židle, ten se zlatými hodinkami
plynulým pohybem vytáhl zbraň, střelil skládajícího se Taffa do čela, a
aniž by pohyb přerušil, bez míření vypálil po Usměvavém. Projektil
mladíka zasáhl do brady (čímž mu úsměv poněkud rozmazal) a mrštil jím na
schody. Hlava s tlumeným zvukem praskla, samopal zachřestil po podlaze a
hároš s roztrženou nosní dírkou vykřikl a chytil se za obličej.
  Pak bylo několik okamžiků ticho, a pak vlasáči u baru i dělníci u
stolu začali mluvit a řvát všichni naráz. Ten v plášti, co ho Taffovy
výstřely srazily ze židle, pomalu vstal (z děr na hrudi se mu kouřilo a
trochu se potácel), zvedl pistoli a dvakrát rychle za sebou vypálil do
stropu.
  V místnosti najednou bylo zase to ticho. A tak už nejen my s Hnusákem
jsme věděli, že dramata neskočila. Ba naopak, že právě začínají.
  Ze stropu se snášel prach z omítky a třetí kabátník - který se ze
stropu samozřejmě nesnášel - vstal, otočil se a lenivě z podpaží vytáhl
zbraň. Namířil ji na nás.
  "Vy," řekl.
  Janice začala pochrupovat a ze sna se usmívala.

		***

  Jako správní profesionálové už nepromluvili a jenom stříleli.
  Ten nejrychlejší to stihl přesně jednou.
  Hnusák zastřelil ty dva vlevo skrz desku stolu.
  Já tomu vpravo prostřelil obě ramena.

		***

  "Vím, že potřetí za večer je to nepříjemné," vstal jsem a namířil
pistoli k baru, "ale my vás neokrademe. Jen musím požádat, abyste si
lehli na břicho a dali ruce za hlavu. Všichni."
  Dělníkům to chvíli trvalo - zrovna zvraceli, protože jim do piva
nacákaly obsahy hlav těch dvou, co zabil Hnusák - a ani vlastní zvratky
nejsou něčím, do čeho by si člověk lehal rád.
  Zjišťuji, že mozek v pivu plave.
  "Velké pistole dělají velký nepořádek," poznamenal jsem filozoficky a
srazil posledního černocha ze židle.
  "A vás se, příteli, potřebuju na něco zeptat," zdvihl jsem chlapa s
prostřelenými rameny. Klobouk mu spadl, byl smrtelně bledý a slintal.
"Kdo vás poslal? Jak jste nás našli?" položil jsem ho zády na stůl.
  Pokusil se mi přes zaťaté zuby plivnout do obličeje. Rozhlédl jsem se,
ale všichni spořádaně leželi, obličeje odvrácené. Nacpal jsem chlapovi
do pusy jeho vlastní klobouk a překroutil mu levé rameno o sto osmdesát
stupňů. Vyvalil oči a omdlel. Tři sta šedesát ho probralo.
  "Kdo vás poslal? Jak jste nás našli? A hlavně nekřič," zašeptal jsem,
"ti lidé si o nás myslí, že jsme hodní," usmál jsem se a oddálil slinami
ztmavlý klobouk. Kus byl ukousnutý.
  "Urychli to, negře!"
  "Vláda... Vy jste ti... Speciální úkoly... Parker, heroin... To
/bolí/!" Poslední větu by zaječel, kdybych ho opět nezašpuntoval.
  "Takže jedny negry bysme měli z krku. Bohužel ty nejmíň nebezpečný,"
Hnusák zvedl Janici.
  "Promiň, příteli. Sebeobrana," krátkým švihem jsem agentovi zlomil
vaz. Určitě se mu ulevilo. Pak jsem posbíral všechny zbraně a z igelitky
s penězi vzal svazek bankovek.
  "Pánové, napočítejte do sta, pak si dělejte co chcete." Stáli jsme s
Hnusákem na schůdcích a já jsem paprskovým úderem zničil všechny
telefony v místnosti.

		***

  Kamkoli utíkat nebo chodit by byla hloupost. Noc byla sice mlhavá, ale
lampy svítily a na vylidněných ulicích jsme byli strašně nápadní. Drápy
pées zacvakaly po asfaltu a Hnusák si zase vzal Čistič. Vrátili jsme se
ke skladištím dva bloky před DIRTY PIG a do jednoho se vloupali.
  Když jsem zavíral plechové dveře, začalo se blížit houkání policejních
sirén - tuhle noc už bůhví pokolikáté.

		***

  "Takže já svedu policajty ze stopy a ty opravíš šlupku. Teda, pokusíš
se opravit," Hnusák se levýma rukama poškrábal na tváři, "proč vždycky
vyžereš to lepší?"
  "Lepší?" konečně se mi podařilo spojit ty správné dráty a startér
tmavomodré dodávky zabral, "kdybys uměl se šlupkou, milerád bych ti to
nechal - po tobě budou jenom střílet." Hnusák se zašklebil a jeho levé
ruce kmitly okénkem v náznaku dvojitého direktu: "Prej jenom střílet!"
  Zapumpoval jsem plynovým pedálem, znovu spojil dráty a motor se
tlumeně rozbublal. To se mi na Americe líbí - v omlácené fordce, kterou
najdete zastrčenou v boční uličce mezi popelnicemi, je pětilitrový
dvanáctiválec.
  "Jestli šlupku spravím, hned ti zavolám a přilítnu pro tebe - tak abys
přesně věděl, kde jsi, abych tě nemusel hledat." Hnusák kývl, já si
posunul sedadlo trochu dozadu a páka automatické převodovky měkce
zapadla do zářezu VPŘED.
  "A když ji nespravíš?"
  "Tak... Tak. Ale co. Spravím. Měj se, plešoune," šlápl jsem na plyn.
Hnusák na mě vystrčil prostředníčky všech rukou a jeho ústa se zavlnila
ve slovu "Negře!". Viděl jsem ho v zrcátku, a jak tam tak stál s těmi
zdviženými prsty, vypadal jako svícen. Pak se rozplynul v mlze.
  Bylo půl osmé ráno.
  Vjel jsem na hlavní, rozsvítil a mrkl na Janici spící na zadních
sedadlech. Pées leželo na sedadle spolujezdce a mělo zavřené oči. Pustil
jsem topení a zapnul rádio:
  "... ten menší je holohlavý a tlustej... tlustý," snažil se zrovna
někdo mluvit spisovně.
  "A ta žena?" zeptal se školený ženský hlas.
  "Nó, tý sem si moc nevšim, ale jako by byla trochu zfetovaná...,"hlas
se polekaně zarazil, jestli takové slovo může v rádiu použít.
  "Jen pokračujte," povzbudila moderátorka jednoho z dělníků od DIRTY
PIG, který si právě odbýval své okamžiky slávy.
  "Nó, nevim co bych eště... Snad jen, že ten vyšší vypadal vopravdu
zle. Fakt zle."
  "Tak to byl pan Kennedy, přímý účastník včerejšího masakru v baru
DIRTY PIG. Děkuji, pane Kennedy. Posloucháte rádio PORTLAND 1. Ještě než
si pustíme písničku, chci vás, přátelé, požádat, abyste uposlechli
pokynů policie a neztěžovali jí už tak obtížnou práci. Kdybyste náhodou
na popsané zločince narazili, v žádném případě se je nesnažte zadržet,
jen ohlaste jejich polohu - a znovu opakuji - /nesnažte se je zadržet/,
jsou těžce ozbrojeni a smrtelně nebezpeční. Zůstaňte s námi."
  "Já ti dám zločince, krávo," vypnul jsem rádio a napíchl se čipem na
kódované vysílání policie. Dozvěděl jsem se, že Pohřbení zmizeli, že se
k Portlandu stahuje Národní garda z celého státu Maine, že federální
vláda vyslala posily a že zátarasy na silnicích by projel jen tank.
  Na zádi velkého chevroletu jedoucího přede mnou se rozsvítil pruh
červených světel. Spořádaně jsem šlápl na brzdu a pokusil se prohlédnout
mlhu - ale ani mé oči tou směsicí smogu, vodních par a časného
podzimního rána nedokázaly prorazit až dopředu, tam, kde začínala
fronta. A nebylo ani třeba. Že by zrovna na dálnici na Montreal na
zátaras zapomněli...

		***

  Když jsem se po dvacetiminutovém popojíždění dostal na dohled mnoha
blikajících policejních aut a dvou obrněných transportérů blokujících
silnici, začal jsem si dělat starosti. Jediný průkaz, který jsem kromě
svého falešného českého měl, byla námořní pětačtyřicítka s šesti
zásobníky razítek. A to by na ty transportéry rozhodně nestačilo. Začalo
mě trochu mrzet, že jsem všechny ostatní zbraně nechal Hnusákovi.
  "Dolfi? Nespíš?"
  Pées ohrnulo pysky a vyzkoušelo svou vysokofrekvenční pilu: zčernalé
zuby povyjely z dásní a na okamžik s krátkým zakvílením zmizely. Radši
spadnout do katru než tohle. Vzpomněl jsem si, jak jsme jednou dobývali
důlní základnu nedaleko Erebu III a jak...
  "Poplach! Všem jednotkám! Kód jedenáct!" ozval se čip. Všechny
policejní frekvence strnuly. "Podezřelí se právě vloupali do obchodu se
zbraněmi v západní části Oak Street!" Policistova vysílačka přenesla
ostré zapraskání dávky z automatické zbraně.
  Viděl jsem, jak uniformy u zátarasu nejprve ztuhly, vzápětí se
zamíhaly, a tři z aut s ječícími pneumatikami vyrazily zpět k centru
Portlandu.
  Bohužel, obrněné transportéry zůstaly.

		***

  Přede mnou už byl jen ten velký chevrolet. Po policejních vozech
vznikly v zátarasu mezery, a muži s reflexními nápisy POLICIE na bundách
poslouchali rádio, místo aby po každém automobilu, který odbavili, znovu
položili ostnatý pás. Hnusák se totiž na Oak Street docela snažil, takže
vznikl oprávněný dojem, že jsme tam všichni - to znamená my dva a
,démonická narkomanka` Janice, kterou už bulvární stanice pasovaly na
něco mezi Bonnie a Matou Hari. Mě přejmenovaly na Clyda a Hnusáka na
Řezníka. Chudák, vždycky to schytá nejhůř.
  "Jdeme na to," obhlédl jsem spící ,démonickou narkomanku`, mrkl na
pées, zmáčkl na řadicí páce tlačítko SPORT a zadupl plyn do podlahy.

		***

  Dvanáctiválec zařval, náš nárazník se chevroletu zabořil do kufru a
narazil těžké auto do boku nejbližšího policejního vozu. Jedna z mezer
se rozšířila a zároveň o jednoho pronásledovatele míň. Trochu jsem couvl
a s pneumatikami chrlícími dým a kousky hořící gumy se napasoval do
vzniklého prostoru. Stále byl trochu užší, než jsem potřeboval - začali
jsme drhnout oběma boky. Dodávka se roztřásla, skoro zastavila, a do
řvaní motoru a ječení kol se ozývalo ošklivé skřípání párajícího se
plechu. Pravý bok se trhal o čelo obrněného transportéru, levý se
muchlal o záď chevroletu.
  Když už jsem myslel, že je konec, něco prasklo a náš orvaný ford
vystřelil jako špunt ze šampusu.
  "Jupííí!" Dvanáctiválec akceleroval uspokojivě.
  V tom okamžiku si policajti vzpomněli, že mají zbraně. Ostře to
zabubnovalo, po zátylku mě šlehl kousek horkého kovu, a to bylo všechno.
Než transportéry otočily věže s kulomety, dávno jsme zmizeli v mlze. A
naslepo si střílet netroufli. Zatím.

		***

  Po několika minutách zběsilého kličkování mezi červenými mlhovkami
jsem zpomalil a čipem se napojil na Hnusákův telefon. V hlavě mi zaduněl
výbuch, do kterého se ozval Hnusák: "Zavolej pozdějc! Ty hajzlové si na
mě dotáhli dělo nebo co!" Zavěsil. Na další zvonění už se neozval - tak
jsem mu nemohl říci, aby se stáhnul, že už jsem z města. Ale na druhou
stranu, policajti, kteří se ho pokouší zneškodnit, se o totéž nemohou
pokoušet se mnou.
  "Kurva dělo. Aby se mu tak něco stalo, plešounovi," zpomalil jsem na
předepsanou rychlost. Šlupka je schovaná v nejsevernějším cípu
Huronského jezera - pod vodou, a každý z těch skoro dvanácti set
kilometrů, který se mi podaří překonat jakžtakž v klidu, se mi bude
určitě víc než hodit.
  Těch klidných kilometrů bylo přesně sedmnáct - pak byl druhý zátaras.

		***

  Naštěstí ho udělali jen narychlo a naštěstí nepředpokládali, že si to
v té mlze troufnu objet přes pole.
  A troufl jsem si.
  Ale tentokrát už jsem je nepřekvapil - měli přesný popis fordky, takže
stříleli jako v televizi.
  Dlouhým smykem jsem najel zpátky na asfalt a hroudy mokré hlíny
létaly na všechny strany. Dodávka nedržela směr a tak divně se potácela
- řízení a tlumiče terénní vložku neustály.

		***

  V zrcátkách jsem viděl, jak mlha zlověstně bliká - na /mnoha/ místech.
Ve vytí rozráženého vzduchu nebyla střelba slyšet; slyšet (ale hlavně
vidět) byly její následky: Chrysler v levém pruhu to dostal naplno,
právě když jsem ho předjížděl. Zcela jasně jsem zahlédl, jak na bílou
kapotu v explozi skla vystříkla řidičova hlava. Auto se stočilo, ťuklo
do nás, odrazilo se, roztočilo a chrlilo kolem sebe hořící benzin.
  Kulky z automatických zbraní drásaly asfalt všude kolem - poznalo se
to podle bílooranžových jisker a obláčků páry. Policie si to mohla
dovolit, protože všichni mrtví budou připsáni na můj účet.
  Dávka z něčeho lehčího sklouzla po svodidle v dělícím pásu a odražené
kulky vysekaly do dveří na mé straně řadu nepravidelných otvorů. Ve
vzduchu zavoněl kordit, a blesky výstřelů v zrcátkách - místo aby hasly
- začaly jasnět. Pak jsem i přes divoké otřesy a ještě divočejší
kličkovaní zahlédl jeden z vozů, které nás pronásledovaly. Tak tohohle
jsem si u zátarasu opravdu nevšiml. Mezi cáry mlhy se řítil obrovský
stíhací jeep s protiletadlovým dvojčetem mířícím přes střechu kabiny.
Měl jsem pocit, že vidím i oči střelce, ukryté pod štítkem zelené
přilby. Na nárazníku obludného stroje visely rozmlácené bílé dveře z
chrysleru, a přestože jsem jel nejrychleji, jak jsem mohl,
pronásledovatelé se přibližovali. Motor naší fordky se začínal hřát a
vůbec nějak ztrácel elán.

		***

  Kolem jeepu se řítily obyčejné policejní vozy, spolujezdci byli
vyklonění z okének, a i když mne zatím nemohli vidět, stříleli jako o
život.
  Střelec na jeepu už mne vidět mohl. A viděl. Měl na dvojčeti
infrazaměřovač.
  "Kurva," řekl jsem.
  Nejdřív po zádi fordky zabubnovala náhodná dávka z něčeho menšího,
potom nějaký obyčejný kulomet, ale pak vzplály úsťové brzdy dvojčete.
  Vypadalo to jako blesky.

		***

  Stáhl jsem hlavu mezi ramena a pées si tlapkami zakrylo oči. Kabinou
něco zavylo a v předním skle se objevily dvě díry tak pět centimetrů v
průměru. Po dvou kolech jsem uhnul do levého pruhu a zbytek dávky se
zasekl do zádě velkého modrého kamionu s obrovským nápisem PEPSI JE
ŽIVOT.
  Manévr nás zpomalil a tak se zastříleli i policajti z aut. Do kvílení
vzduchu pronikajícího průstřely se ozvalo ostré kašlavé práskání a všude
najednou vířilo rozervané čalounění ze sedadel. Krátce jsem mrkl za sebe
a původně zcela neprůhlednou zádí dodávky bylo nyní vidět docela jasně -
otvorů vyplněných světlem v ní bylo mnohem víc než plechu a neuvěřitelně
rychle přibývaly. Pées bylo napasované v místě pro spolujezdcovy nohy,
kouřilo se mu z kožichu a tvářilo se znechuceně. Vzápětí jsem dostal tři
rány do zad a jednu velkou do zátylku, a vzápětí mi tlak vzduchu vyrazil
rozpraskané přední sklo do obličeje. Lekl jsem se, instinktivně dupl na
brzdu a dostal se do proudu zpěněné pepsikoly tryskající z boku
prostříleného kamionu.
  Chvilku jsem neviděl nic než tu prokletou kofolu. Navíc jsem byl
obalený sklem, a navíc nemohl pustit zmítající se volant. Pak pées
vystrčilo sklo bočním okénkem.
  Zorientoval jsem se, přidal, a dostal se z pepsi. Po brýlích se mi
rozbíhaly malé bublinky a od chladiče se valil proud sladké karamelové
páry.

		***

  Něco velkého a rychlého přerazilo levý sloupek a střecha dodávky se
začala nadzvedávat a dělat takový kravál, že byl slyšet i v dunění
vzduchu. Strašlivý tlak vyrazil všechna boční okna, mlha se mi drala do
pusy a ruce se lepily k volantu.
  Dojel jsem na úroveň řidiče zoufale zápasícího s rozkývaným
pepsikamionem, vytáhl pistoli a prostřelil mu levé přední kolo. Byla to
dobrá prda.
  Obrovský náklaďák se převrátil, rozlomil, maskou chladiče nás minul
snad o milimetr, ve vzduchu zavířily přepravky, a lahve limonád začaly
vybuchovat jako dávky z granátometu. Rázem byla všude pěna a sklo.
  Přidal jsem. Šlo to, protože proud pepsi nám hezky ochladil motor.

		***

  Mlha v zrcátku chrlila další a další lahve - policie nikde: "Tak jsem
vás dostal, hajzlo...!" než jsem dořekl, mezi lahvemi se mihl stíhací
jeep, na hlavních dvojčete nabodnutou modrou přepravku.
  Dokázal jet opravdu mnohem rychleji než naše perforovaná fordka.

		***

  Trhl jsem volantem a dodávka se smýkla do pravého pruhu. Vykopl jsem
dveře, chytil volant levou rukou a vytočil se ven. Jak jsem dal nohu z
plynu, auto prudce zpomalilo - z mlhy za jeepem se vynořily další
policejní stroje a blesky ze samopalů už zase šlehaly do očí. Ale
opravdové starosti mi dělalo jen dvojče.
  Sedm ran z mé pětačtyřicítky mělo na jeep asi takový účinek, jako bych
po něm plival. Pravda, od slin by se nejiskřilo. Prostě to nebyl dobrý
nápad. Než jsem se dostal zpátky do kabiny a šlápl na plyn, jeep se
přiblížil snad na dvacet metrů a střelec v helmě se mi konečně rozhodl
ukázat, co jeho protiletadlová zbraň dovede. Místo kratičkých
šestiranných dávek předvedl jednu opravdu /dlouhou/.
  Nejprve jsem to vnímal, jako by dodávku něco postrkovalo vpřed. Pak
nás předlétla polovina nějaké zadní nápravy vykružující spirály černého
oleje a pak se dodávka rozpadla na kusy.

		***

  Krátký pocit lehkosti, neuvěřitelný kravál, několik nárazů, skluz a
najednou kolem bylo poměrně neuvěřitelné ticho a plno hlíny a růžičkové
kapusty. Termín ,ticho` není přesný - ječely v něm desítky brzdících
pneumatik.
  Možná je to další zázrak, ale ani jedna z protiletadlových kulek mne
nezasáhla. Kombinézou by sice neprošla, ale rozhodně by to nebylo nic
příjemného. Lokty jsem roztáhl slisované trosky kabiny, vykulil se ven a
vyplivl hlínu:
  "Dolfi?!"
  Pées se právě ponořila do trosek a dolovalo z nich kufr se
součástkami.
  Janice dostala ty velké kulky dvě. Jedna jí utrhla levou ruku v rameni
a druhá vysekla do krku díru, kterou by se dala prostrčit pěst. Na
obličeji jí zůstal mírný, udivený úsměv. Z rozmláceného auta tekla všemi
otvory krev naředěná špinavou pepsikolou.
  Tak jsem tě holka neuchránil, pohladil jsem mrtvou po čele. Tělo se
naposledy škublo. Měl jsem to velké usměvavé a důvěřivé dítě rád.
  "To nemoh` nikdo přežít!" ozval se od silnice vzrušený hlas. A jiný:
"Rychle, zátarasy, už je tu televize, ať do toho nevlezou!"
  První tři policisté došli k vraku dodávky. Nejprve se za zdeformovanou
zádí objevily hlavně zbraní, pak i oni. Měli neprůstřelné vesty a
vypracovaná ramena.
  "Ahoj, kluci," řekl jsem, "nechcete si zahrát v seriálu ,Policejní
mozek v rozletu`?" To už mne pětačtyřicítka dvakrát kopla do dlaně a
její horká hlaveň se poslednímu z nich zabodla do ucha. Vůbec si
nestačil uvědomit, co se děje.

		***

  "Chci auto a volný průjezd!" zařval jsem a vyšel zpoza dodávky. "Jinak
tady...," přečetl jsem si policistovu jmenovku, "detektiva-seržanta
Kocinského budete třídit z růžičkový kapusty /dva dny/!" Policistu jsem
držel před sebou a má pětačtyřicítka si v jeho uchu docela zvykla.
  I ostatní policisté byli tím, že žiju, docela překvapeni. Dojížděla
stále další a další auta, zezadu se ozývaly rány, jak někteří řidiči
nestačili zabrzdit, křik a mlha houstly a situaci ještě
znepřehledňovaly. K mé velké radosti.
  Límec bundy nasáklý zasychající kofolou se mi lepil ke krku - zaplať
bůh, že se mi limonáda nemůže dostat pod kombinézu. Policajt se třásl a
podklesávaly mu nohy. Ve vzduchu páchla růžičková kapusta, krev, hlína a
pepsi; pées mi stálo u nohou a v zubech drželo kufr s náhradními díly.
Radši jsem se na věrný stroj moc nedíval - těch kulek dodávkou prolétlo
opravdu hodně.
  "Chci ten velkej džíp!" zařval jsem, když můj předchozí výkřik nedošel
odezvy. "Nebo ho opravdu zabiju!" zatřásl jsem mužem v neprůstřelné
vestě.
  "Dejte mu to!" policajtovi se zlomil hlas, "zastřelil John... Johna a
Iana!" Muži na silnici se kryli za auty a pozorovali nás mířidly zbraní.
Pak jeden vstal. Byl tlustý, vysoký, brunátný a bůhvíproč vypadal
rozčileně:
  "Jestli tomu policistovi zkřivíte jenom vlásek, budete si přát, abyste
se nikdy nenarodil! Odhoďte zbraň a vzdejte se!"
  "Bohužel vám nemůžu zatleskat, opravdu dobrý výstup. Ale jestli si
tohle představení chcete ještě někdy zopakovat, dejte mi ten džíp,
protože jinak zkřivím vlásek nejen detektivu-seržantovi Kocinskému!"
  "Jestli mu zkřivíš /jen vlásek/...!"
  "Už napoprvé to byly kecy," řekl jsem a přiložil detektivu-seržantovi
Kocinskému hlaveň ze strany k nosu a stiskl spoušť.
  Výkřik i oblouk kouřící krve byly opravdu působivé.

		***

  Horká krev mi netekla přes ruku ani dvě minuty a už jsem seděl v jeepu
a startoval. Když motor chytil, vystrčil jsem Kocinského držícího se za
obličej ven: "Nic osobního, příteli - nech si udělat plastiku. A vyřiď
kamarádům, ať do mých plánů radši už nezasahují - do nosu střílím jen
jednou za den." Zašklebil jsem se a zabouchl pancéřové dveře.
  Než jsem stačil zařadit rychlost, o zátylek se mi opřela hlaveň
pistole. Opravdu jsem nečekal, že zkusí ten starý profláklý trik ,hrdina
skrčený za sedadly`. I pées nevěřícně zavrtělo hlavou.
  "Tak, hajzle, jen mrkneš a zmáčknu to. A i ti, co tady budou škrábat
tvůj mozek ze stropu, mi budou tleskat." Zvedl jsem oči a můj pohled se
v zrcátku střetl s chladnýma očima propalujícíma se z otvorů černé
kukly. Protiteroristická jednotka. Usmál jsem se a zařadil.
  Výstřel z pistole je pro mne i takhle zblízka jen pohlazení. Projektil
odražený od mé hlavy vysekl do černé kukly třetí oko a krev se rozcákla
po zadním okénku tak, že v zrcátku nebylo vidět ven. Tělo zaujalo pozici
,mrtvý hrdina skrčený za sedaly`.
  Jeep se rozjížděl s prokluzujícími koly, až zadek létal ze strany na
stranu. To, že mě příslušník protiteroristické jednotky nezastavil,
policajty trochu /zmátlo/, tak jsem získal malý náskok.

		***

  Jeep byl opravdu rychlý. Hnal jsem to kolem sto sedmdesáti mil za
hodinu a na čipu poslouchal, jak se vyvíjí Hnusákova situace. Musel jsem
vzít zavděk rozhlasovými komentáři - pořád jsem se nemohl dovolat.
  V mlze podél dálnice se objevily stromy, za chvíli zhoustly v les a
cesta začala stoupat do hor.
  Když se náskok patřičně zvětšil a když jsem minul vhodný sjezd,
zpomalil jsem a přes betonové koryto podél krajnice odbočil do lesa.
Bylo zřejmé, že někde v autě je sledovací vysílač a takhle si
pronásledovatelé budou chvíli myslet, že jsem uhnul na tu odbočku.
  Prohučel jsem křovím, větve zabušily do oken, a zastavil jsem snad
deset centimetrů před smrkem, který by neobjali dva lidé. Venku bylo
znatelně chladněji a pach růžičkové kapusty nahradilo jehličí pálící se
na výfuku. Motor tlumeně bublal.
  Vyskočil jsem na korbu a zablokoval dvojče tak, aby mířilo dopředu a
trochu dolů, přepnul ho na krátké dávky, nasadil nové zásobníky (které
policisté ve spěchu zapomněli vyložit) a ovázal spouště provazem, který
jsem přes trubku ochranného rámu jako přes kladku prostrčil pootevřeným
okénkem do kabiny. Teoreticky, když zatáhnu, mělo by to střílet.
  Policajti už poznali svůj omyl a od odbočky se ozývalo vzteklé kvílení
jejich vracejících se sirén. Naskočil jsem, dupl na plyn, kola se začala
protáčet, pak houštiny povolily, krajnice a pozadu jsem vlétl na
silnici, přímo mezi policejní vozy.
  Jak to drncalo, mrtvole za sedadly strašně cvakaly zuby.

		***

  Nějaký ostrostřelec mne minul, ale jeho dávka - naprosto přesně -
prošila dveře vozu, který jsem nabral zadním nárazníkem. Asi za dvě
minuty jsem se dozvěděl, že jsem zabil další dva policisty.
  Abych si začal dělat čárky.

		***

  V horách, už hluboko ve Vermontu, byl další zátaras, u kterého na mne
čekalo FBI. Mám pocit, že celé.

		***

  Část Appalačského pohoří předtím jsem projel naprosto v klidu -
policie se stáhla, jen mimo dostřel prolétlo pár televizních vrtulníků.
  Všechna rádia, která jsem chytil, podrobně komentovala buď mou cestu,
nebo Hnusákovu demolici Portlandu. S bazukami, ilegálně prodávanými v
obchodě se zbraněmi na Oak Street, se mu /dařilo/ - už dostal tři tanky
Národní gardy. Na telefonování pořád neměl čas, nebo to jeho mobilák
koupil.
  Z dálnice, po které jsem jel, a silnic, po kterých bych mohl jet,
policie odkláněla dopravu - sledovali mě podle poziční vysílačky a
dozajista se na mě chystali někde, kde nebudu moct napáchat příliš škod.
Jednou mne překvapilo auto v protisměru, ale byli to jen turisté.
  Vyfotili si mě.
  Nepostřílel jsem je.
  Hluboko v horách jsem zastavil u benzinové pumpy, pées si naplnilo
nádrže plamenometu směsí nafty a benzinu, dobil a zkontroloval jsem
pistoli a vzal mrtvému zakuklenci za sedačkami tu jeho - byla to velká
devítka.
  Pak jsem minul poslední odbočku a mohl jet jen rovně.
  A pak jsem tedy dojel na dohled tomu zátarasu.

		***

  Mlha zůstala na opačné straně hor, a tak jsem ho viděl už z dálky a
docela jasně: pod dlouhým klesáním byly velké cedule s reklamou na pastu
na zuby, a oba směry dálnice byly doslova zašpuntované - drželo je po
dvou tancích, obrněných transportérů nepočítaně, protitankové ježky,
ostnaté pásy, obyčejné neoznačené osobáky... Na levé straně kolmá skalní
stěna - skoro sto padesát metrů vysoká, na pravé svodidlo a propast - ne
sice tak hluboká, ale ono i osmdesát metrů je docela dost. Říčka, která
se dole klikatila, vypadala velmi malebně a velmi daleko. Šest
dálničních pruhů mezi mnou a zátarasem bylo - až na svodidla, která je
půlila, a olej zažraný do asfaltu - zcela prázdných. Vypadalo to divně.
  "To neprojedeme," řekl jsem.
  Pées kývlo.
  "Ale na druhou stranu, nezbývá, než to zkusit. Za náma už určitě
udělali něco podobnýho."
  Pées kývlo.
  Možná to od nás s Hnusákem nebyl nejlepší nápad, rozdělit se. Zkusil
jsem mu zavolat, ale pořád nic.

		***

  Levými koly jsem přejel obrubník odvodňovací strouhy vprostřed
dálnice, sáhl za sedadla, přesadil zakuklenou mrtvolu na své místo a
připoutal ji čtyřbodovým bezpečnostním pásem. Přivázal jsem volant ke
klice, zařadil a zaklínil nohu mrtvého na plynovém pedálu.
  Zatímco se auto rozjíždělo, přesunuli jsme se s pées dozadu na korbu -
k dvojčeti. Odřízl jsem provaz od spouští a přivázal si pomlácený kufr
se součástkami na záda.
  Policajti, kterým jsem vzal jeep, přece jen nebyli taková jelita -
kromě těch zasazených a těch dvou skoro prázdných, co jsem vyndal v
lese, byly zásobníky do dvojčete prázdné.

		***

  Jeep stále akceleroval a v hlavních zbraně začínal hvízdat vítr.
Zatočil jsem dvojčetem ze strany na stranu a cvičně práskl po jednom
televizním vrtulníku - nemohu potřebovat, aby všichni viděli, co na
korbě dělám. A policajti se ukázali jako ještě menší jelita, než jsem
čekal - v zásobnících, které jsem považoval za plné, bylo jen po jednom
náboji plus pár prázdných nábojnic plus igeliťák s hlínou na vyvážení.
Přesto to stačilo, aby všechny frekvence zaplavilo:
  "... odporný terorista střílí dokonce /po novinářích/!" Má kariéra
galantního Clyda skončila.
  Ale kdo by po nich nestřílel, když kvůli jejich dlouhooké kameře už
celé FBI ví, že nesedím v kabině.

		***

  V dálce u zátarasu jsem viděl, jak několik mužů v horečném chvatu cpe
do strouhy, která jeep vedla, nějaká polena.
  Než se mi podařilo vyměnit zásobníky, byli jsme skoro v půli cesty a
rychlost rozmazala skálu vlevo do šedohnědých čmouh.
  Namířil jsem přibližně na zátaras a zaklínil spouště. Dvojče se
rozburácelo. V tom okamžiku z propasti napravo vylétl černý bitevní
vrtulník a výmetnice jeho raketometů se rozkašlaly kouřem.
  "Padáme!" křikl jsem na pées, chytl ho do náručí a saltem vzad skočil
z auta. Proud vzduchu mne nabral jako příbojová vlna, mihlo se nebe,
skály, asfalt a mé černé brýle odlétající v dál.

		***

  Dopadl jsem oběma nohama na hranu svodidla, a než tření podrážek skluz
zastavilo, připadal jsem si jako nejzběsilejší bruslař na světě.
  Seskočil jsem na dálnici a z asfaltu se zakouřilo. Pustil jsem pées a
rozběhl se. Kolem vybuchovaly rakety z vrtulníku a už nepříliš vzdálený
zátaras plál snad tisícem jedovatých trhavých plamenů, vše prokládáno
blesky tankových kanónů. Jeep už nestřílel, ale stále jel. Hned vzápětí
dostal tři těžké zásahy naráz a rozlétl se na kusy.
  "Pilóóót!!!" vytrhl jsem obě pistole a přepnul se do bojové rychlosti.
  Pées zavylo v dvousetdecibelové napodobenině šíleného vlkodlaka a mezi
zuby mu vyšlehly modré plameny. Takhle začínal každý náš úder na
Protivníky.

		***

  FBI nemělo šanci.
  V bojové rychlosti jsem doslova proběhl jedním z aut - kolem pasu mi
zůstal obtočený cár plechu a ruka s brokovnicí a velkými digitálkami.
  Odraz od blatníku obrněného transportéru, přelet nad tankovou věží,
druhý skok, třetí... Výstřely z mých pistolí rozstřikovaly krev,
plamenomet pées halil scénu dýmem a rudou září, hořící postavy
vyskakující z hořících strojů, řev... A najednou jsem byl na druhé
straně.
  ZUBNÍ PASTA ZUBANA JEST NEJLEPŠÍ!
  Pod reklamní tabulí byl zaparkován policejní harley. Stále v bojové
rychlosti jsem motocykl popadl, otočil správným směrem a naskočil. Za
zády mi naposledy zahučel dieselbenzinový plamen a k nebi se vyvalil
poslední oblak černého dýmu, výbuchů a lidského křiku. Pées dopadlo na
sedadlo za mnou a kouřilo se mu od pysků.

		***

  Asi po dvou kilometrech nás dolétl televizní vrtulník a pověsil se nám
těsně za záda. Nastavil jsem si zrcátko a viděl lačný lesk objektivů. Za
okamžik nás dolétl i ten bitevní - ale kvůli televizi nemohl střílet.
Éterem se začalo rozléhat řvaní pilota bojového stroje i velitelů FBI
všech hodnostních stupňů.
  "Národ má právo být informován!" odpovídali novináři z vrtulníku,
povzbuzováni tichým kódovaným hlasem ze vzdálené redakce, který jim za
každou vteřinu, po kterou ,veřejného nepřítele číslo jedna` udrží v
hledáčku kamery, sliboval desetinásobek měsíčního plátu - z takovéhle
blízkosti dvacetinásobek. Jak se ten svět rychle mění - než jsme s pées
zaútočili na zátaras, byl veřejný nepřítel číslo jedna Hnusák.
  Musím říci, že jsem novinářům ve vrtulníku vyloženě fandil.
  Pak je - bohužel - právě uprostřed působivého líčení ,psí bestie
chrlící dým` bojový stroj sundal. Chamtivost se nevyplácí a národní
zájmy Spojených států amerických jsou silný argument.
  Zalehl jsem za řídítka a pées se mi zakouslo do opasku. Asfalt kolem
harleye začal vybuchovat a kouř a kvílení střepin naplnily vzduch.

		***

  Něco nám urazilo vysoký ochranný štít, a přestože tím motocykl trochu
zrychlil, byl proti bitevnímu vrtulníku zoufale pomalý. V třesoucích se
zrcátkách jsem navíc zahlédl, jak skrz sloup dýmu, v který se změnila
televizní helikoptéra, projíždí několik automobilů s majáky na
střechách. Ti budou pěkně nasraní.
  Vrtulník mne zatím nedostal jen proto, že jsem manévroval opravdu
sebevražedně a že zleva pořád byla skalní stěna - musel si dávat pozor,
aby o ni nevzal rotorem.
  Brzda, smyk, zavytí rakety, výbuch, dávka z kulometu, dávka z něčeho
jiného, břicho černé obludy těsně nad hlavou, rezonující řev turbín,
brzda, smyk, pées vlající odstředivou silou do boku, plný plyn, dávka z
kulometu, smyk, odrazit se nohou od svodidla, smyk, další raketa...
  Když se vrtulník zase dostal těsně nad nás, sáhl jsem za sebe, chytil
pées za kůži na zátylku, věrný stroj se pustil mého opasku a namířil
tlamu vzhůru.
  Uspokojivé bylo, že proud ohně helikoptéru neminul.
  Neuspokojivé, že jsem harley jednou rukou nějak nezvládl.

		***

  Já, nejlepší pilot z klanu Pilotů!
  Motocykl nás - nedbaje mých zásluh - vykopl do výšky.

		***

  Pées se odrazilo od pancíře hořícího vrtulníku, já sebou bacil rovnou
na asfalt a řítil se a poskakoval jako šílená žabka.
  Sotva jsem zastavil a stačil si kleknout, těsně kolem se mihl
chromovaný nárazník velkého hnědého dodge. Ten chlap mne chtěl normálně
přejet! Z prodřeného oblečení se mi kouřilo.
  Zatímco dodge s dýmem u pneumatik brzdil, nasázel jsem do něj půl
zásobníku z pětačtyřicítky. Nemělo to sebemenší vliv. Rozlétly se zadní
dveře a...
  Než se z nich stačili vyhrnout střelci, pées auto propláchlo ohněm.
Kulky z vybuchujících nábojů trhaly z hořícího stroje kusy plechu a
všechno to hvízdalo kolem. A že těch nábojů bylo!
  "Příště to zkus nespálit. Potřebujeme auto." Harley měl uražené přední
kolo a řídítka zkroucená jako tatrgelový preclík. Přikrčil jsem se - už
tak ječící vzduch se rozječel mířenou palbou - ostatní vozy zastavily v
bezpečné vzdálenosti a policisté a agenti FBI začali předvádět své
střelecké schopnosti. Nalevo stále skála, napravo propast, jen o
vrtulník (naštěstí) míň.
  Nezbylo než se znovu přepnout do bojové rychlosti a začít utíkat.
Kulky z automatických pušek do mě bušily jako kladiva a v kufru na
zádech mi ošklivě řinčelo.
  Než jsem k nim doběhl, auta se otočila a začala zbaběle ujíždět - a
má-li auto náskok a dostatečně vyděšeného řidiče, nedohoním ho ani já.
  Zastavil jsem a kromě hluku vzdalujících se motorů a sloupu černého
kouře z hořícího dodge jsem osaměl.

		***

  "Co budeme dělat?!" Kolem se mihlo pées, a jak brzdilo, podkluzovaly
mu nohy a od drápů létaly jiskry. K Huronskému jezeru to stále máme
tisíc kilometrů a vzhledem k neúspěchu a ztrátám policie a FBI byla
dalším logickým krokem US ARMY. Tady na té opuštěné horské dálnici se to
docela nabízelo.
  "Mohli by po nás prásknout protitankovou neutronovou raketu," řekl
jsem nahlas a podíval se přes propast do dlouhého kaňonu a na úbočí hory
za ním. Po hořícím bojovém vrtulníku nebylo ani vidu a po všem tom
kraválu a střílení bylo až tísnivé ticho. Někde šuměl a pleskal malý
vodopád, ve svodidlech pohvizdoval vítr a v chladnoucí karoserii dodge
ostře praskalo - v průzračném horském vzduchu se zvuk nesl zcela jasně,
byť od nás dýmající troska byla skoro sto metrů. Před neutronovou
raketou se uhnout nedá. Říká se jí sice "protitanková", ale je určená
proti velkým obrněným svazům, nikoli proti jednotlivým tankům. A ačkoli
bych to v kombinéze a s trochou štěstí vydržel, co když ne.
  Pées otočilo hlavu a nastražilo uši. I já jsem měl pocit, že odněkud z
dálky slyším tryskové motory. To by bylo až nehezky rychlé - jako by
armáda tušila, že na nás FBI nebude stačit. Vojenské frekvence mlčely -
letadla před útokem vždy dodržují rádiový klid. Zato na policejních a
veřejných frekvencích zuřila pravá slovní válka - šlo o to, aby v
širokém okruhu nebyl ani jeden novinář a pokud možno ani jeden člověk.
Také se čekalo, až se stáhne technika od proraženého zátarasu.
  "Neutronová raketa. Oni to udělají," zašeptal jsem a cítil, jak se mi
rosí čelo. Mohl bych zkusit sešplhat do propasti. Ale s mou vahou a
navíc kufrem se součástkami... Pées se na mne podívalo a tak divně
zamrkalo.
  "Mně se šplhání taky nelíbí, neboj," zašklebil jsem se. Druhá možnost:
v bojové rychlosti dokážu běžet devadesát, s kufrem a pées na zádech
maximálně sedmdesát kilometrů za hodinu. Rozhodně ale ne dlouho -
energie, která mi bojovou rychlost umožňuje, zdaleka není
nevyčerpatelná. Vzhledem k tomu, že si ji v tomhle Čase nemůžu doplnit
(už dva roky) a vzhledem k proražení zátarasu a běhu před chvílí, jí už
mám docela málo. Kdybych se násilím nepřinutil k optimismu, řekl bych
docela dost málo. Takže to chce třetí možnost.
  Rozhlédl jsem se, ale nějak mne nenapadala.
  Někde zavrzal cvrček a ryk stíhaček bylo tentokrát slyšet víc než
jasně. Odrážel se mezi horami jako hromobití. Věděl jsem, že stroje
krouží a snaží se co nejpřesněji určit, kde jsme. Až zaútočí, nebude
slyšet nic.
  Znovu cvrček. Pod klenbou mraků na jihu se objevily dvě tečky, za
kterými se v dlouhém oblouku rozpíjely bílé kondenzační stopy.
  "Začínám měnit názor na šplhání," překročil jsem svodidlo a naklonil
se nad propast, V těchto místech byla kupodivu podstatně hlubší, než
když jsem se díval před zátarasem. Kdesi v nedozírnu se stále vinula
(jak se tak hezky psává) stužka řeky. Zatočila se mi hlava a pées zcela
psovsky zakňučelo.
  "Ale na druhou stranu, ta skála je /dost/ hladká," vyklonil jsem se
hluboko přes hranu. Skála byla tmavohnědá, místy dočervena, a určitě
nebyla úplně jako zrcadlo. Ale skoro.
  Body na nebi přestaly opisovat oblouk, změnily se na stříbrné body a
začaly se přibližovat tak rychle, jak jen to útočící stíhačky umějí.
  Další možnost by byla nesnažit se šplhat, ale rovnou skočit a trefit
se do řeky. Poněkud problematickým se jevilo, že se nedá odhadnout,
kolik je v ní vody.
  Nadechl jsem se a...

		***

  ... a v té chvíli se ozvalo klapavé hvízdání a rachocení nad skalní
stěnou na opačné straně dálnice. Vrtulník. Bylo to tak nečekané, že jsem
do té propasti málem spadl. Jak jsem mával rukama a chytal rovnováhu,
všiml jsem si, že pées leží na asfaltu, oči zakryté tlapkami.
Specialisté na dobývání vesmírných objektů opravdu nejsou školeni na
pohledy typu ,stužka řeky se klikatí v modravých hlubinách`.
  Když jsem nabral stabilitu, vrtulník už visel nad naši polovinou
dálnice. Dobrá zpráva: nebyla to ta bitevní příšera.

		***

  Snad by se tomu nedalo říkat ani vrtulník - bylo to takové malé
dvoumístné plexisklové cosi, co zepředu vypadá jako vosí oči - vosí
efekt tohoto strojku ještě zdůrazňovala skutečnost, že kabina měla
determální úpravu a tvářila se jako zrcadlové brýle. Pod ní byly
obrovské nafukovací vaky určené pro přistávání na vodě, za ní trubková
konstrukce s řídicí vrtulí.
  Proud vzduchu nadýmal mou prodřenou bundu, prach vířený rotorem se mi
odrážel od povrchu očí a obě pistole jsem měl v rukou. Byla to naše
poslední šance. Vzápětí se vaky dotkly asfaltu a dveře napravo se
otevřely.
  Mušky mých pistolí se usadily na obrysu postavy sedící za řídicí
pákou. Zuřivě mávala rukou.
  "Dělejte, Patejli! Rychle! Poslali na vás stíhačky!"
  Mé ukazováčky se zarazily opravdu v posledním okamžiku. Přes ryk
motoru jsem ten hlas málem nepoznal. Ale i přes obrovská sluchátka a
černé brýle jsem poznal obličej.
  Veronika Braunerová.

		***

  "Co tady sakra děláte?! Po novinářích se střílí!" Pées skočilo
dovnitř.
  "Vezmu vás odsud - když mi slíbíte exkluzívní reportáž!" Řvali jsme na
sebe fest.
  Přelétl jsem očima obzor. Stíhačky byly viditelné už i pro obyčejné
lidské oči.
  "A když neslíbím?"
  "Tak, tak..."
  "Je vaše, hlavně už leťte!" hodil jsem kufr se součástkami na pées,
opatrně dosedl, zabouchl dveře a nasadil si sluchátka s mikrofonem. V
kabině to vonělo jasmínem.
  Veronika zaverglovala kniplem, přidala plyn a mně se zježily vlasy.
Motor zavyl, vrtulníček zakopl vaky o svodidlo, sklouzl nad propast,
vzápětí ho uchopil vítr a hnal proti skalní stěně vlevo. Všiml jsem si,
že Veronika zcela automaticky dupla na pedál.
  "To není brzda! Nejsme v autě!" zařval jsem. Veronika se tak omluvně
usmála:
  "Kurz jsem dokončila teprve před týdnem - a v Čechách jsou ty
vrtulníky trochu jiné!" Její úsměv mne opravdu šokoval - uvážím-li, že
nás vítr stále hnal proti té skále.
  "Ani v Čechách nemůžou mít vrtulníky brzdu!" chytil jsem knipl.

		***

  Čas na to, abychom si vyměnili místa, zatím nebyl. Turbulence nad
dálnicí byly tak strašné, že jsem opravdu nechápal, jak sem Veronika
dokázala dolétnout. Navíc, s mou hmotou se stroj stal poněkud
nevyváženým a poněkud hůře stoupal. Poněkud /dost/.
  Řídil jsem levou rukou a řval na svou zachránkyni, jak šlapat pedály.
  "To si nezasloužím, takové řvaní. To skutečně ne," kuňkala do
mikrofonu.
  "/Cože/?!" zařval jsem, když místo na levý šlápla na pravý pedál a kdy
se vrtulníček zhoupl a rotor minul skálu snad o dvacet centimetrů.
  Pak jsme se konečně dostali nahoru nad horu.

		***

  "Tady Wildcat. V cílové oblasti byl lokalizován vrtulník... Je to
civilní Bell Sioux," ozval se můj čip v jednom z pásem vyhrazených
vojenskému letectvu.
  "Napadlo vás vzít nějakou zbraň?!" podíval jsem se na Veroniku.
  "To řvaní jsem si opravdu nezasloužila," hlava s obrovskými sluchátky
se na mě otočila a rty za mikrofonkem vypadaly zarputile: "Zbraň? To by
byla spoluvina, vážený pane," pokrčila rameny. "Za sedadly je lovecká
puška."
  "/Loveckcá puška/?!"
  "To si nezasl... !"
  "Wildcate, útočte bez ohledu na jakýkoli vrtulník. Opakuji, útočte.
Priorita je likvidace cíle," promluvilo letecké pásmo.
  "Musíme si přesednout!" strhl jsem si sluchátka.

		***

  Jak jsme se v miniaturní kabině cpali jeden přes druhého, šlápl jsem
na pées, které poplašeně zavylo - Veronika se lekla a chytla se kniplu,
takže jsme málem spadli rovnou. Už si pomalu začínám zvykat.
  "Připoutejte se, bude to trochu drncat," dosedl jsem, vyrovnal pád a
mrkl na svou zachránkyni - má docela hezký zadek.

		***

  Takovýhle malý vrtulník má proti stíhačkám několik výhod. Lépe řečeno
jednu výhodu. Ještě lépe řečeno: Bůh ví, jestli je to výhoda. Protože
nedokáže letět rychleji než sto sedmdesát kilometrů za hodinu a je velmi
lehký, dá se s ním velice snadno manévrovat. Pokud nejsou turbulence.
  Tady mezi těmi zatracenými horami a skalami mimo turbulencí snad ani
jiná forma vzduchu není.

		***

  "Bomba uvolněna," zapraskalo na vojenské frekvenci. Tak změna: ne
raketa, ale bomba. Ono je to jedno. Strhl jsem řízení a vrtulníček začal
padat do hlubokého skalnatého údolí. Volným pádem překoná sto sedmdesát
kilometrů za hodinu velmi rychle a Veronika umí ječet opravdu /výrazně/.
  Po nebi nad námi kmitly dva stříbrné stíny, za okamžik se prohnal zvuk
a za další vybuchla bomba. Po mracích šlehl oslnivý záblesk a za třetí
okamžik se ozvalo dunivé zahřmění. Naštěstí mezi námi a místem dopadu už
byla solidní hora, a ta puma - byť skutečně jaderná - nebyla příliš
výkonná.
  "Wildcate, potvrďte zásah," ozval se čip.
  Vybral jsem pád těsně nad kamenitým dnem údolí, začal ho kopírovat a
snažil se nevnímat Veroničino ječení.
  "Dálnice byla zasažena v určeném místě. Zničení cílů potvrdit
nelze..."
  "Wildcate, nové informace. Vrtulník Bell Sioux, který jste spatřili,
si pronajala Veronika Braunerová - až do včerejšího dne rukojmí těch...
bytostí. Nyní zřejmě komplic. Posíláme vám na pomoc helikoptéry. Jestli
Bell Sioux přestál bombardovaní, vyhledat a zničit. Rozuměl jsi,
Wildcate?"
  "Tady Wildcat, potvrzuji rozkaz. Vyhledat a zničit Bell Sioux."
  "To byste nás nejdřív museli najít."
  "Cože?"
  "Ale nic," trhl jsem kniplem a stroječek přeskočil obrovský balvan.

		***

  Neobjevily nás ani stíhačky, ani armádní vrtulníky.
  Cestu horami nám znepříjemňovalo jen Veroničino ječení - nemohla
pochopit, jak vím, že se vrtulník vejde do všech myších děr, kterými
jsem prolétal, a jak vím, že nás nějaký poryv nestrhne na zubaté skály.
  "Nevím," uklidnil jsem ji, když se zeptala asi po dvacáté. Od té doby
se mi přestala pokoušet radit, byla bledá, měla zavřené oči a ječela jen
občas.

		***

  Po třech hodinách letu jsem přistál na malém letišti poblíž malého
města nedaleko kanadských hranic. Bigtown se to příznačně jmenovalo.
Celou cestu jsem poslouchal všechny možné stanice, ale o použití
jaderné zbraně na území USA nepadlo ani slovo.

		***

  Vystoupil jsem a protáhl si záda. Tráva pod nohama byla zelená a
pečlivě udržovaná a Appalačské pohoří na východním obzoru se chmuřilo
jako bouřkové mraky. Tady sice svítilo slunce, ale tak nějak kalně -
tušil jsem, že to dlouho nevydrží.
  "To byl hrozný let. Nemáte nějaký bonbón? Mám strašně zalehlé uši,"
Veronika vystoupila také, polykala a kývala spodní čelistí ze strany na
stranu. "Kdy začneme s reportáží a... a proč máte tak roztrhané šaty? A
co to máte s očima!?" konečně se na mne pořádně podívala.
  "Vaše brýle, rychle," natáhl jsem ruku. Rachotící červená cisternička
letištní obsluhy už byla skoro u nás. "Ty brýle!" netrpělivě jsem luskl
prsty, "jestli mi je nedáte, uvidí moje oči i oni, a zase budeme v
průšvihu. A reportáž se zpozdí." Zrcadlovky mi pleskly o dlaň.
  Zaskřípaly brzdy.
  "Plnou?!" zahalekal z okénka cisterny vrásčitý děda.
  "Ano, jistě," postrčil jsem si brýle na kořen nosu a zabouchl
plexisklové dveře siouxe - o pées vědět nemusí. Se svým rozervaným
oblečením už jsem nic dělat nemohl, tak jsem se alespoň tvářil, že je to
u mě normální.
  Zatímco stařík tankoval, žvanil s Veronikou: Během pěti vteřin
zjistil, že je cizinka a že si vrtulníček půjčila z Tomova letiště u
Forttownu ("Jó, starej Tom!"). Přesně stejné informace o Veronice právě
vysílala všechna rádia, která jsem tady v tom koutě Ameriky zaslechl.
  "Bude to dvaapadesát dolarů, madam," stařík se zazubil a vytáhl
špinavou čtečku kreditkaret. Veronika bezelstně tasila svou VISA. Jemně
jsem ji vzal za zápěstí a vrátil jí kartu do kapsy: "Posledně jsi měla s
placením nějaké problémy, pamatuješ? Nech to, prosím, na mně."
  "Kavalíři ještě nevymřeli, i když jsou vorvaný jako vandráci - s
prominutím, mladej pane!" povykoval stařík, zatímco jsem mu odpočítával
bankovky. Kdybych ty peníze neměl, musel bych ho zabít - naše odhalení
by se tím zdrželo asi o půl hodiny.
  Každá půlhodina dobrá.

		***

  "Podle kreditky vás najdou v podstatě ihned, to vás v novinářské škole
neučili?" řekl jsem, když jsem startoval.
  "Proč bych se /já/ měla bát odhalení? Policie jde po vás, ne po
/mně/," zaklepala mi prstem na rameno a zatvářila se všeznale. Pées
výhružně zavrčelo. "Poletíme někam na klidné místo, vy mi všechno
převyprávíte," poklepala si na kapsičku s diktafonem, "a hotovo. Pro mě.
Přesto dík, že jste zaplatil," zatvářila se pro změnu vychytrale.
  "Aha," řekl jsem, odlepil stroj od země a přepnul jí do sluchátek
první stanici, kterou jsem naladil na palubní vysílačce. Veronika chvíli
poslouchala a bledla, až byla zase velmi bledá a zase dlouho mlčela.
  "To si opravdu nezasloužím," zašeptala na konec.
  "Možná ne, ale víte, co to znamená?"
  "Ale já nejsem váš spoluviník... vaše spoluvinice. Já... já... já jsem
/oběť/!"
  "Aha. Přesto - víte, co to znamená?"
  "Asi tak sto tisíc let v Sing-Singu."
  "To bysme z toho vyšli příliš snadno. Přestože to bylo v sebeobraně,
zabil jsem několik policajtů. Spousta se jich sice pozabíjela sama, ale
všichni jsou na mém účtu. Čili mě - /nás/ - nikdo zatýkat nebude."
  "Ale zákon... !"
  "Zákon? Možná byste si měla zapnout diktafon, jestli chcete slyšet mé
názory na /zákon/. Jediný zákon, který pro nás teď existuje, je zákon
silnějšího. Zatím jsme to my. Já. Přestože jich je trochu víc. Zatím,"
výmluvně jsem zatočil zápěstím.
  A přesně v té chvíli se někdo napojil na můj čip. Nikdo jiný než
Hnusák to v tomhle Čase nedokáže:
  "Patejli! Dostali mě! Pate...!" něco prsklo a spojení se přerušilo.
Vzápětí toho ale byla plná rádia:
  "Po téměř celodenním boji se právě podařilo zneškodnit Portlandského
Řezníka! Policejní specialisté pronikli kanalizací do budovy, využili
chvilky teroristovy nepozornosti a vystřelili na něj síť. Než se
zločinec zmohl na odpor, byl pacifikován. Všem posluchačům doporučuji,
ať sledují naši sesterskou televizní stanici - náš tým jako jediný
získal od policie právo na přímý přenos a samozřejmě pro vás snímá vše z
co možná nejbezprostřednější blízkosti! Sledujte CCN!"
  "Tak pana Stonožku už dostali... Bacha! Padáme!"
  Podvědomě jsem vyrovnal.
  "A zdá se, že ho /zatkli/. A /nezastřelili/. A někdo tady před chvílí
měl nějaké chytré řeči o tom, že policie vrahy policistů nezatýká,
ale..." Sundal jsem si brýle a podíval se na ni. Najednou vypadala, jako
by jí poslední slovo zaskočilo.
  "Kdyby tam nebyla televize... !" Ale co jí mám povídat. Stejně by mi
nevěřila, že jsem před pár hodinami viděl, jak byl sestřelen vrtulník,
jenom aby FBI mohlo lépe mířit. "V tomhle směru prostě nemám rád ironii;
obzvlášť od lidí, kteří nevědí, o čem mluví," nasadil jsem si brýle
zpátky. Veronika vypadala, že pochopila. Aspoň to o té ironii.
  "A kam vlastně letíme? Neměli bysme radši pomoci panu Stonožkovi?"
Snad poprvé mě překvapila příjemně. Nepočítám-li její pozadí.
  "Určitě mu pomůžu... /pomůžeme/," opravil jsem se, když se na mě tak
divně podívala, spoluvinice. "Určitě ano."

		***

  Několik hodin jsme letěli nad poli a lesy a v dálce vlevo se leskla
hladina Ontaria. Předzvěsti ošklivého počasí jsme nechali za sebou,
rachot motoru uspával, let byl klidný a křeslo bylo až nezvykle
pohodlné. Letěl jsem co nejtěsněji nad zemí nebo nad špičkami stromů,
abych byl co možná neviditelný pro radary.
  "Kdy přistaneme?" Veronika se přes klid a pohodlí panující ve
vrtulníku začala ošívat už před chvílí.
  "Do půl hodiny. Asi tak."
  Za okamžik se v dálce před námi objevil první šedý záblesk na hladině
Huronského jezera.

		***

  Posledních šedesát kilometrů, a přistál jsem na plochém břehu plném
naplaveného dřeva. Veronika vyskočila snad ještě ve vzduchu a
odsprintovala do nedalekého lesa. Když se vrátila, poprvé jsem v její
tváři viděl šťastný úsměv.
  "Je tady úžasně," opláchla si ruce v jezeře, otřela si je o džíny a
přehlédla divočinu kolem, "ale co tady budeme dělat? Musí tu být spousta
ryb," hodila do šplouchajících vlnek vybělenou větev a zavolala na pées:
"Aport! No přines! No buď hodnej pejsek!" Pées znechuceně zavrtělo
hlavou, otočilo se čenichem k lesu a s nastraženýma ušima si lehlo na
břicho.
  "Není moc poslušný, ten... Jak se vlastně jmenuje? Nemáte hlad? A kdy
začneme s reportáží?" Vnímal jsem její slova jako periferní bzučení a
lokalizoval šlupku - změnu pravděpodobnostního pozadí cítím jako trnutí
v zátylku. Šlupka byla trochu dál vlevo, třicet metrů od břehu, pět pod
hladinou.
  "Nemohla byste chvíli mlčet?" řekl jsem, když zvýšila hlas.
  "Tu reportáž jste mi slíbil," řekla uraženě, "a co jiného by se tady
dalo dělat než reportáž." Najednou se na mě podívala tak podezíravě.
  "Nemusíte mít strach," zašklebil jsem se.
  Z lesa se ozvalo zařvání nějakého velkého zvířete.
  "Medvěd! Grizzly! Tady určitě jsou!" vyhrkla Veronika, pod nohama jí
zakřupaly naplaveniny a už se drala do vrtulníčku. Myslel jsem, že má
jenom strach, ale vzápětí se objevila s obrovskou springtieldkou a
namířila na les. Držela pušku v podpaží jako tenisovou raketu a tvářila
se zároveň vyděšeně a odhodlaně. Přes rameno měla kabelku - asi na
náboje.
  "Nemusíte se bát," otočil jsem se k lesu zády, zvedl ze břehu oblázek
a hodil patnáctiskokou žabku, "pées vám sice nepřinese klacek, ale
jestli to bude nutné, přinese toho medvěda."
  "Csss!"
  Protože se z lesa už nic neozývalo, přišla ke mně: "Ale mohl byste mi
konečně říct, co tady děláme." Jak na mne mluvila, ústí obrovské
opakovačky se mi (tak nenápadně) zaměřilo na břicho.
  "Pozor na tu pušku," řekl jsem.
  Sevřela ji pevněji: "Možná se nám takhle bude ta reportáž dělat snáze.
A možná, kdybych vás zajala... Nebo zastřelila..." Nepoznal jsem, do
jaké míry to myslí vážně. V očích jí tak divně blýskalo - buď žertovala,
nebo přemýšlela, co všechno by jí mé zneškodnění přineslo. Nehynoucí
slávu určitě. A určitě by ji neobvinili ze spolupachatelství. A už jen
nehynoucí americká sláva je pro českou reportérku problém hodný vážného
zamyšlení.
  "Přesto, pozor na tu pušku," řekl jsem a snažil se, aby můj hlas zněl
co nejklidněji. Pées stálo na napružených nohou a tesáky mezi
poodhrnutými pysky se černaly. "Ne snad, že byste mne mohla zastřelit,
ale to s tím medvědem nebyl žert. A Dolfiho priorita je chránit můj
život."
  "Vy si teda fandíte... !" nadhodila si zbraň. "Řeknete mi, co tu
děláme?" Puška stále mířila mým směrem.
  "Mám tady v jezeře porouchanou kosmickou loď a v tom kufru," ukázal
jsem k vrtulníčku, "náhradní díly," usmál jsem se. "Mám pokračovat?"
  S každým mým slovem její obličej temněl. "Vážený pane, jsem ochotna
věřit lecčemu, poslední dobou opravdu /lecčemu/, ale blbce ze sebe... !"
  "Já bych mu být vámi věřil, madam," ozval se někde vlevo za mnou
podivně plochý a syčivý hlas. A podivně známý. Cítil jsem, jak se mi
najednou ježí vlasy na zátylku.
  "Drž si Dofiho, Patejli, nebo ti ho rozšmelcujeme." V tom hlase nebyl
ani náznak emocí nebo čehokoli a mluvil česky.

		***

  Pohřbení se museli skrývat pod hladinou jezera, protože nyní stáli na
tlustém vyplaveném kmeni sotva dvacet metrů od nás a tekla z nich voda.
Modrý ksicht měl v pravé ruce obyčejnou zelenou nákupní síťovku. A z ní
se nesl ten hlas.
  "Čekáme na vás skoro celý den," řekla hlava Ollieho Parkera
zamřížovaná zelenými elastickými špagátky. Z tváře s odřezanými rty
svítily bílé zuby, a víčka na prázdných očních důlcích vypadala
pomuchlaně. Proto ta slova znějí tak syčivě, bez rtů se špatně mluví.
Jak ale může mluvit hlava, která nemá plíce, aby jí hlasivkami proháněly
vzduch?
  Bohužel to nebyl hlavní problém, který mne trápil. Dvojka a Trojka
žádné síťovky neměli: Jeden držel rotační kulomet, na zádech obrovský
krabicový zásobník, druhý měl padesátimilimetrový revolverový
granátomet. Zapolykal jsem. To měla Ollieho hlava pravdu - tím by
rozšmelcovali nejen pées, ale s trochou snahy by mohli znepříjemnit
život i mně.
  "Chceme tvoji kosmickou loď," řekla hlava. Pořád jsem nechápal, jak
může mluvit.
  "To... to... to... to je hlava! Lidská! A mluví!" promluvila Veronika
a kupodivu neječela - mluvila docela tiše; jen zuby jí cvakaly, až
drnčely. Byl jsem rád, že se byla vyčůrat už před chvílí. Podle toho,
jak to působilo na mě.
  Elektronika to nebyla. Jediná elektronika na té trojici (čtveřici?)
bylo ovládání elektromotoru kulometu. Bohužel stíněné. Napadlo mě, že
jsem o Olliem nevěděl zdaleka všechno, ani když byl živý - jak sakra
mohl zjistit, kde je schovaná šlupka?!
  Pohřbení seskočili z kmene - tomu s granátometem pod nohama praskla
větev, vymrštila se a praštila Modrý ksicht do spánku. Bytost ani
nemrkla.
  Volným tempem vyrazili k nám.
  Přímým rozkazem jsem zastavil pées - útok proti granátometu v
bleskurychlých mrtvých rukou by pro věrný stroj byla sebevražda.
  "Dělejte něco!" zašeptala Veronika, aniž by otočila hlavu. Pro cvakání
zubů jsem jí sotva rozuměl - i z profilu měla oči přes půl obličeje.
Pohřbení se blížili a ani je nenapadlo, aby jí řekli, ať odhodí zbraň. A
to by obrovská puška z takovéhle blízkosti zastavila slona.
  "Tak dělejte /něco/!"
  Vlny v jezeře pravidelně pleskaly, les šuměl, Ollieho hlava páchla
jako maso zapomenuté na stole u topení a pod kroky Pohřbených praskalo
naplavené dřevo.
  Kdyby neměli ten granátomet, honilo se mi hlavou, kdyby jenom neměli
ten granátomet! A pak mne ta pravá spásná myšlenka - konečně! - napadla:
"Beze mě vám šlupka bude na nic. Nikdy ji nedokážete ovládat. Nedokážete
se do ní ani dostat. Takže..."
  "Oni umějí přesvědčovat, Patejli. Věř mi," řekla Ollieho hlava.
  V té chvíli situace ještě zhoustla. Něco ohlušivě hvízdlo a někde
blízko se ozvala dunivá rána.

		***

  U lesa se zalesklo cosi velkého stříbrného.
  "K zemi," řekl jsem. To pro Veroniku.
  "Útok!" To pro pées.

		***

  Už v bojové rychlosti jsem skočil po springfieldce a pées mezi námi a
Pohřbenými vztyčilo stěnu ohně.
  Pohřbení zdaleka nebyli nejhorší nepřítel na obzoru.

		***

  Místo uklidňujících přírodních zvuků najednou panoval neuvěřitelný
hluk.
  Podél lesa se na nás řítil Kyberkentaur, od kol mu létaly pařezy a
jeho lesklý trup sršel pod nárazy střel z kulometu. Dvakrát se zablesklo
a Kyberkentaur zmizel v erupci kouře a písku. To byl granátomet. Když se
motocyklovitá nestvůra objevila znovu, až na očouzený pancíř na hrudi
vypadala pořád stejně. Jen v levé ruce držela tu houfnicovitou zbraň, co
s ní předevčírem ráno tak hezky válcovala Prahu.
  To už jsem pod levou paží svíral Veroniku, pod pravou kufr a
springfieldku a v bojové rychlosti sprintoval k jezeru. Když jsem před
okamžikem běžel pro kufr, otevíráním dveří u vrtulníku jsem se
nezdržoval - plexisklovou bublinou se dalo proběhnout docela snadno.

		***

  Na to, jak rychle jsem se hnal, se voda blížila až nechutně pomalu.
  Instinktivně jsem zakličkoval.
  Vňáááu! hvízdlo mi něco kolem ucha.
  Veroničiny vlasy zavlály a hladina jezera vybuchla.
  Kyberkentaur - kupodivu! - na Pohřbené kašlal a šel po nás. A tvrdě.
  Zatočil jsem o devadesát stupňů, písek mi podklouzl pod nohama, zabral
jsem, písek vylétl do nebe, a už jsem se řítil po břehu tak, aby se
Pohřbení dostali mezi nás a bytost. Jen aby se tady neobjevil i ten
druhej hajzl.
  Můj manévr měl i nevýhody - například, běžel jsem od šlupky místo k
ní. Ale pokud by v jezeře vybuchovaly Kyberkentaurovy střely (nebo co to
je), stejně jsem neměl šanci se potopit. Tlakové vlny se pod vodou šíří
nechutně rychle a ještě nechutněji účinně. Pravda, já bych to přežil
snadno, ale Veronika by si vyzvracela střeva. A na to, že mi někdo
zachránil život, nikdy nezapomínám.
  Z dýmu se vynořil Modrý ksicht.
  Pod nohama se mi mihlo pées a plivlo po něm plamen. Lépe řečeno,
pokusilo se plivnout. Trochu to baflo, trochu kouře a došla mu směs.
Modrý ksicht zatočil síťovkou a pokusil se mě zasáhnout Ollieho hlavou.
Uhnul jsem a bacil ho Veroničinýma nohama.

		***

  Kyberkentaur už byl blízko. Slyšel jsem hučení jeho kol celým tělem.

		***

  Země se otřásla, málem jsem upadl, a v létajícím dřevu a šlehancích
písku jsem na okamžik ztratil orientaci. Modrý ksicht zmizel, zato jsem
vyběhl přímo před Kyberkentaurem. Zatáčel dlouhým smykem a odlétávající
větve byly stejně nebezpečné jako střelba. Saltem jsem přeskočil kmen,
za kterým se předtím objevili Pohřbení, v jeho krytu se otočil a začal
vodou sprintovat zpátky. Ze vzduchu stále padaly věci vymrštěné
předchozím Kyberkentaurovým výstřelem. Bytost už vybrala smyk, jela výš
po břehu a muška houfnice mne hledala.
  "Proč kurva pořád já!" drtil jsem v zubech, když mne minul další
výstřel. Pées vyrazilo odněkud zleva a jako šedý blesk se hnalo na
stříbřitou horu na kolech.
  Mezi mnou a Kyberkentaurem začala vstávat menší hromada větví. Nebyla
to hromada větví, byl to zasypaný Pohřbený. Ten s granátometem.

		***

  Tentokrát to Kyberkentaurovi nasázel do předního kola. Kyberkentaur mu
to prozměnu nasázel do břicha.
  Bohužel pro mne a všechno, co jsem nesl, byli oba příliš blízko.

		***

  Kumulovaná trojexploze mne vykopla do vzduchu. Jenom jsem sevřel
lokty, abych nic neztratil, vypadl z bojové rychlosti a letěl jako pták.
V ohlušujícím randálu nebylo slyšet ani Veroničino ječení.
  Vlevo, mezi vířícím pískem a větvemi, prolétlo něco obrovského, co na
okamžik zastínilo slunce. Mířilo to nad jezero. Kyberkentaur se zachoval
jako kterýkoli rychle jedoucí motocykl, kterému se něco zaplete do
předního kola. V jeho případě to byly dva padesátimilimetrové granáty.
  Salta mnohatunové bytosti vypadala skutečně monumentálně.
  Já jsem dopadl na nohy. Sice do jezera, ale nedaleko břehu - voda se
rozstříkla a zasekl jsem se po kolena do bahna. Kolem padalo všechno, co
předtím vzlétlo, voda cákala a písek syčel jako za písečné smršti.
  Když dopadl Kyberkentaur, byl jsem bahnu svírajícímu mé nohy vděčný -
tsunami mne zalila vysoko nad hlavu.

		***

  Tahal jsem z lepkavého zajetí už druhou nohu a myslel si, že jsem v
pohodě, když mne někdo bacil do zátylku.
  Něčím řinčivým a opravdu těžkým.
  Najednou jsem měl v bahně zarytou hlavu a nohama mrskal ve vzduchu.
Bahno bylo ledové a slizké a měl jsem ho plný nos. To už jsem musel
Veroniku, kufr i pušku pustit.

		***

  Když jsem se vyhrabal na vzduch, pro změnu jsem dostal petelici do
čela. Veronika měla šílené oči, mokré vlasy nalepené na obličeji a právě
dokončovala rozmach k druhé ráně. Pažba springfieldky začala opisovat
oblouk.
  "To jsem já!" zasípal jsem a pokusil se otřít si černou lepkavou hmotu
z tváří. Stejně mě praštila.
  Nedaleko od nás vířila voda a na hladinu stoupaly velké bubliny. Všude
kolem plavaly kusy dřeva, kousek dál kufr se součástkami, břeh vypadal
jako po těžkém bombardování, z převráceného siouxe se kouřilo a žádný
Pohřbený nebyl v dohledu.
  "Pozor," chytil jsem Veroniku za ruku, "je tady strmý dno!" Zapotácela
se, upadla a málem sklouzla do hlubin. Všiml jsem si, že na stehnech, v
místech kde jsem jimi bacil Modrého ksichta, má pod kalhotami velké
otekliny. Tak jsem ji radši pořád jednou rukou držel a druhou hmatal v
bahně, abych našel springfieldku, kterou jsem jí před třetí ranou
vyrazil. Místo pušky jsem nahmatal to, co mne před chvílí trefilo do
zátylku. Byl to rotační kulomet i se zádovým zásobníkem. Všechno plné
bahna, přívod nábojů překroucený, ale s tím si regenerátor ve šlupce
poradí. Bez zaváhání jsem si zbraň hodil na rameno.
  "Ten kufr!" přikázal jsem. Veronika se přes můj modulovaný hlas ani
nehnula - zřetelně upadala do šoku. Vzápětí jsem šlápl na springfieldku
a dlouhou zabahněnou hlavní přitáhl potápějící se zavazadlo.
  Na břehu něco zapraskalo. Otočil jsem hlavu. Modrý ksicht právě
přecházel pruh písku těsně u vody - Ollieho hlava se kývala v síťovce.
Šel - jak jinak - přímo k nám.
  "Umíte se potápět?" vrazil jsem Veronice kufr do náručí - instinktivně
ho objala.
  "Ne," řekla jako zadírající se stroj.
  "Výborně!"
  Ozvalo se jedovaté zafičení a Pohřbenému na záda dopadlo pées.
Vysokofrekvenční vibrační pila jeho zubů sice chrlila tkáně na všechny
strany, ale Modrému ksichtu to tradičně nevadilo - ale zpomalilo ho to.
Zpod povýbuchového spadu se začali vyhrabávat i Dvojka a Trojka. Oba,
tedy i ten, který dostal přímý zásah z Kyberkentaurova kanónu, vypadali
nepoškozeně. Bubliny a vířící hladina se také ošklivě blížily, jak se
majiteli zmíněného kanónu dařilo zdolávat příkré dno. Jenom jsem doufal,
že nemůže střílet pod vodou.
  "Stůj, Patejli," řekla Ollieho hlava a Dvojka namířil mým směrem
granátomet.
  Jen doufám, že se Veronika stihla nadechnout.

		***

  Voda byla ledová a vířící bahno vypadalo jako pomalý černý dým.
  Normálně vidím pod vodou stejně dobře jako nad ní, teď jsem pro bahno
neviděl nic než bahno. Jenom můj pravděpodobnostní smysl mne informoval,
kde přibližně se šlupka nachází. Jinak to nejde - objekty chráněné
pravděpodobnostním polem nelze lokalizovat jinak, než že o ně zakopnete
- když nejsou někde, aby byly vidět.
  Na rozdíl od normálních lidí mi s mými dvěma sty osm desáti kilogramy
jde potápění docela snadno: Vytáhnou nohu z bahna, krok, znovu slizké
objetí až do půli stehna Nemít vysoké motocyklistické boty, po dvou
krocích bych šel bos.

		***

  Když jsem se po dně plahočil asi pět minut, Veronika, zmítající se mi
v podpaží, zhadrovatěla. Vzápětí jsem málem umřel - něco se zezadu
chytlo cárů mé bundy.
  Pées se ohlásilo identifikačním signálem. Pulz byl sice krátký, ale
přesto naši polohu prozradil víc než uspokojivě.
  Někde na hladině nad námi vybuchl první padesátimilimetrový granát.
Bylo to, jako by mi na každý milimetr těla dopadl buchar. Chudák
Veronika. Ale stejně už je asi utopená.
  Než explodoval další granát, do něčeho jsem narazil kolenem. Na
kratičký okamžik jsem si myslel, že je to potopený strom (zaplést se do
chapadlovitých větví - hrůza!), ale bylo to pravděpodobnostní pole mé
šlupky.
  Jakýkoli předmět (od hozeného oblázku přes raketu schopnou odpařit
kontinent po cokoli) se od pravděpodobnostního pole odrazí jako od
absolutní gumy - lépe řečeno: pole změní pravděpodobnost směru pohybu
jakékoli věci přesně o stoosmdesát stupňů bez ztráty rychlosti (pro
útočníky to bývá docela nepříjemné překvapení - zhusta poslední v
životě). Já, a vše čeho se dotýkám, jím ale projdu, jako by
neexistovalo - přesněji, pole mne se vším, čeho se dotýkám, přenese
dovnitř. Hnusák a Elvira na to měli kontaktní pravděpodobnostní vysílače
v prstenech. Jediné dva, které pro mou šlupku existují, a oni byli
jediní dva, kteří prsteny mohli použít.
  Takže jsem se najednou ocitl uprostřed řídicí kabiny a na krásný
vzorovaný koberec ze mne tekla voda a proudy odporného, nazelenalého
bahna.

		***

  Rozpažil jsem, zbraně zarachotily, kufr bouchl, Veroničino tělo
plesklo a pées mi odpadlo ze zad i s posledními zbytky bundy. Docela s
gustem jsem se nadechl. Vůně elektroniky, vesmíru a mého Času - vůně
Bezpečí.
  Byl jsem doma.

		***

  Asi za hodinu zbyly po bahnité spoušti jen vlhké skvrny na tepichu a
lehký zápach rybiny ve vzduchu. Zamotaný v županu jsem seděl v pilotním
křesle, nohy opřené o hranu pultu, a na monitoru jsem pozoroval
informace z rakve. Rakev, navzdory svému jménu, je přesně opačného
určení, než rakve obvykle bývají - dáš do ní skoromrtvého, vyleze
skorozdravý. S Veronikou měla dost problémy - než si nastavila potřebné
parametry, mladá žena málem docela zemřela - a se smrtí si neporadí ani
tak pokročilý lékařský automat, jakým rakev je. Ale než pées uklidilo
zabahněný koberec a než jsem se vrátil ze sprchy, grafy na monitoru
vylezly z červených oblastí a přes žluté se pomalu probíjely k zeleným.
  Shodil jsem nohy z pultu a vyhrnul si rukávy županu:
  "Tak pojď, Dolfi, dneska tě to nemine." Pées sklopilo uši, ohrnulo
pysky a výhružně zavrčelo. Vzhledem k tomu, že většina rybího pachu
stoupala z jeho odraného kožichu, rozhodl jsem se, že neustoupím.
  "Smrdíš."
  Pées znovu zavrčelo a začalo couvat do rohu mezi oblou stěnou šlupky a
ovládacím pultem. Je zvláštní, že z toho psa, jímž kdysi bývalo, mu jako
jedna z mála věcí zůstal absolutní odpor ke koupání - i když, odpor ke
smáčení těla je v našem Čase dost pochopitelný - obzvlášť u zvířat. A
není divu, uvážím-li, jakým substancím se tam říká ,přírodní voda`.
  "No tak!" přísně jsem zvedl hlas. Pées ještě naposledy zavrčelo, ale
to už jen aby se neřeklo. Zuby zmizely a nastala obvyklá fáze číslo dvě:
pasivní rezistence. Mohl bych mu samozřejmě dát přímý rozkaz - jeho
elektronika nemůže neuposlechnout, ale přestože koupání tak nenávidí,
mám pocit, že nás to, že se k němu v tomhle případě chovám jako k živému
tvoru, nějak sbližuje. Nahlas bych to ale nikdy nepřiznal.
  Zvednout pées, když se chová naprosto bezvládně, není nic jednoduchého
ani pro mě - nejenže váží kolem devadesáti kilo, ale má téměř neomezenou
volnost všech kloubů a téměř stoprocentně elastické svaly (to znamená
kdyby to někdo chtěl zkusit - že by mu na páteři mohl udělat uzel). A
teď si něco takového zvedejte.
  Dolfi mi doslova protékal mezi prsty; měl přivřené oči a tvářil se
žalostně: /Proč mi tohle děláš?/ Když jsem ho konečně zdvihl, zcela bez
varování mi olízl nos.
  "To na mě neplatí, smraďochu," přidržel jsem si klouzající navlhlé psí
tělo kolenem, nadhodil si ho a několika rychlými kroky dosáhl sprchy,
aniž by mi spadlo na zem.

		***

  Zatímco jsem na něj pouštěl vodu a mydlil ho, ležel Dolfi s
roztaženýma nohama a vypadal jako hodně velká utopená krysa. Chlupy v
místech, kde mu je z kožichu vyrvaly projektily, už většinou
zregenerovaly. Naposledy jsem ho našamponoval, osprchoval, přivoněl k
němu a řekl: "Hotovo." Taky součást rituálu.
  Než jsem to řekl, přepnul jsem se do bojové rychlosti, takže jsem se
ze sprchy stačil dostat, než se Dolfi zcela psovsky, ale s péesáckou
energií a bleskurychlostí otřepal. Zpoza plenty se ozvalo rozhněvané
zavrčení, že mu nevyšla ani tahle malá msta.
  "Nezlob, nebo tě vyfénuju!" schoval jsem se za opěradlo křesla - pées
si v kožichu trochu vody ušetřilo. Pod mou hrozbou zabrzdilo, až mu nohy
podkluzovaly. Jestli něco nesnáší víc než koupání, pak určitě fénování.
Nejde ani o ten proces sušení, ale že potom vypadá jako angorská kočka.
Hnusák mu to jednou nerozvážně prozradil. Pravda, je ještě jedna věc,
kterou má rádo /ještě/ méně. Po fénování by jen stačilo vzít do ruky
hřeben, a mám pocit, že by proti takovému opovážlivci použilo plamenomet
bratr nebratr.
  Teď se na mě Dolfi opovržlivě podíval (srabe!), stočil se na podlaze,
položil hlavu na pracky a zavřel oči. Já si sedl, nohy zpátky na pult a
čekali jsme. Všechny křivky na monitoru už byly těsně pod zelenou. Mohl
bych sice otevřít kufr s náhradními díly a pustit se do oprav, ale musím
přiznat, že jsem z toho měl strach.
  Vůbec; mé myšlenky byly v následujících hodinách víc než chmurné. Kufr
byl prostřílený skrz naskrz - když jsem ho předtím upustil na koberec,
dírami z něj tekla voda jako při klasickém školním experimentu o tlaku
sloupce kapaliny. Crčelo to, jako by močilo dvacet psů. Teď stál umytý
kufr v přípravně jídla nad dřezem a z nejníže umístěného průstřelu
odkapávaly zbytky špinavé vody. Tím vším chci říct, že jsem zatím neměl
odvahu zavazadlo otevřít.
  Špatné je ale hlavně to, že vlastně nevím, co je se šlupkou - teď
nemluvím o poničených součástkách. Kde asi může být chyba, když násobič
místo prostorového, provede časový skok. O takovéhle závadě nikdy nikdo
neslyšel. Za bojů s Protivníky, i dříve, se ztratilo mnoho šlupek
některé se po čase vrátily, většina ne. A právě podle toho, že žádný z
navrátilců o záměně prostoru za čas nemluvil, můžu s poměrně velkou
pravděpodobností odhadnout, že jestli se to někomu stalo, nikdy se
šlupku opravit nepodařilo. A snad ani ne s ,poměrně velkou
pravděpodobností` ale se stoprocentní pravděpodobností.

		***

  "Někdo musí být první," povzdechl jsem si a sundal nohy z pultu, když
zvuková indikace rakve dvakrát pípla. To už jsme byli ve šlupce dvanáct
hodin. Když jsem vstával, napadlo mě, že je to možná prvních dvanáct
hodin z příštích sta let. To pro mě a pro pées. Slečna Braunerová vydrží
tak čtyřicet pětačtyřicet roků nebo kolika se ve zdejším Čase lidé
dožívají. Že by Pohřbení, teď, když přesně vědí, kde šlupka a já jsme,
měli na práci něco důležitějšího než nás hlídat, v to doufat nemohu. A
že bych se dostal ze šlupky nepozorovaně, v to také ne - a s Pohřbenými
v patách nezařídím vůbec nic - natož abych někde zadával a popřípadě
rozjížděl výrobu speciálních součástek. O Kyberkentaurovi ani nemluvím.
Cinkl jsem pohledem o prostřílený kufr - voda kapala do dřezu s hlasitým
plechovým KAP-KAP-KAP.
  Rakev se začala z pracovní polohy přesouvat do transportní - to
znamená, že se z lehu začala pomalu stavět na užší dno a tisknout se
,zády ke stěně`; dále to znamená, že proces léčby je definitivně u
konce. Zabzučel servomotor a víko přístroje se pomalu odklopilo.
  Slečna Braunerová vypadala dost strašně. Po celém těle modré, žluté,
červené, fialové a černé modřiny (na stehnech, tam, kde jsem jimi bacil
Modrého ksichta, byly barvy obzvlášť vydařené), kůži měla vybledlou,
vylouhovanou a zvarhánkovatělou (celých těch dvanáct hodin byla naložená
v takovém... říká se tomu /lák/; je to léčebný roztok - rakev to pro
každého míchá individuálně), zplihlé vlasy měla připláclé k lebce,
nerozmazatelné vodovzdorné oční stíny rozmazané po celém obličeji...
  Víčka se zachvěla a popruhy, které Veroniku držely ve vzpřímené
poloze, samočinně povolily. Začala se kácet jako podťatý strom.
  Vystartoval jsem v bojové rychlosti a v poslední chvíli ji chytil. Na
omak byla kluzká až slizká - držela se skoro hůř než pées. Zabalil jsem
ji do osušky a odnesl do sprchy.
  Rakev zděšeně pískala a po monitoru se proplétaly záplavy žlutých
křivek.
  "To je v pořádku," řekl jsem. Rakev je zvyklá, že jsme se v ní léčili
my tři, co jsme šlupku používali dřív - a my jsme po kůře byli vždy v
takovém stavu, že jsme z přístroje vykráčeli. Podseknutý strom
připomínající Veronika očividně v pořádku nebyla - rakev si bezkontaktně
hlídá zdravotní stav všech tvorů na palubě.
  "Je to jenom obyčejný člověk," řekl jsem, jako by mne stroj mohl
pochopit. Uvědomil jsem si, že Veronika je první obyčejný člověk, který
se v mé šlupce kdy ocitl. Proto rakev samozřejmě nemohla tušit, že na
obyčejné lidi občas přijde obyčejný nával obyčejné slabosti. To já si
ještě pamatuju.
  "Bože, co to tady tak strašně smrdí?" zašeptala Veronika.
  "Abych tak řekl... " zamyslel jsem se, jak to říci co nejohleduplněji:
"Vy."
  "To nemůže být...!" malátně zvedla ruku, čichla si k prstům a jen s
námahou potlačila dávení. "Panebože!" Malátnost ji začala opouštět a
pohyby rukou se stávaly koordinovanými: "Co jste do se mnou... Musím do
sprchy!"
  "Už tam jsme. Dokážete sama stát?" opřel jsem ji o chladnou stěnu.
  "To si pište!" řekla už s náznakem obvyklé energie. To si asi
uvědomila, že pod osuškou nic nemá.
  "Takže už nic nepotřebujete?" pustil jsem ji.
  "To /si pište/!"
  "Tak fajn," zatáhl jsem plentu a cítil, jak se mi po obličeji šíří
silně škodolibý úsměv. Ze sprchy se chvíli neozývalo nic, pak rozpačité
přešlapování a pak hlas:
  "Je to opravdu sprcha?"
  "Jistě."
  "Ale... jako by tu něco chybělo. Tak trochu."
  Dal jsem jí dálkový rychlokurz, jak používat sprchu která byla
vyrobena za tři sta let` (hezké načasování sloves). Má instruktáž byla
prokládána hlasitými "Júúú!" a "To snad né!" a jednou i bolestným
výkřikem - to když zkoušela regulaci teploty vody, aniž mne nechala
domluvit.

		***

  "Tak jaká byla sprcha?" seděl jsem v pilotním křesle, už převlečený do
něčeho společensky přijatelnějšího než župan, na očích černé brýle, aby
ji můj duhovězlatý pohled neznervózňoval, a jen tak ze zvyku nechal
probíhat kontrolu palubních systémů.
  "Kde to vlastně jsme?" rozhlédla se Veronika po šlupce, "a proč jsem
byla popatlaná tím smradlavým... smradlavým?!"
  "Nemáte hlad?"
  "Na odpovědi!" Bez rozmazaného mejkapu vypadala zase docela normálně.
Kolem těla měla obtočenou čistou osušku a kolem hlavy ručník.
  "Tak nějaké šaty?"
  "Odpovědi!" zamávala rukama.
  "Ne tak zhurta, mohla by vám upadnout osuš... Tak dobře. Řeknu vám
to," na oko jsem se vzdal: "Ocitla jste se na mé kosmické lodi. Není až
tak moje, je Pozemské federace... bude Pozemské federace, asi za tři sta
let. Moje je v tom smyslu, že jen já ji mohu ovládat. Špatná zpráva je,
že máme poruchu," usmál jsem se a klepl prstem na monitor. "A k tomu
smradlavému. To je takový náš léčebný postup. Docela účinný."
  "To jistě, za tři sta let se lidé budou máčet ve sračkách a navzájem
si tvrdit, že je to zdravé."
  "Ta ironie není třeba, nejsou to sračky, ale jinak je to pravda,"
znovu jsem klepl do obrazovky a zpráva o dysfunkci násobiče
pravděpodobnosti byla přepsána seznamem zranění a poškození, které
Veronika před slabými třinácti hodinami utrpěla. Jednu chvíli snad byla
opravdu po smrti.
  "Ironie není třeba! Posloucháte se, co říkáte?! Vůbec?! Kosmické lodi,
cesty časem... !"
  "A asi už umím oživovat i mrtvé," odvrátil jsem se od monitoru a usmál
se.
  "Tohle /já/ nebudu poslouchat. Kde mám šaty a tašku? A kde jsou tady
dveře?! Jdu pryč!"
  "Všechno máte složené támhle v..., pro vás to bude asi jen polička,"
ukázal jsem na část linky, která v sobě kombinuje zdejší pračku,
sušičku, žehličku, švadlenu a spoustu práce. Veronika si vyndala
oblečení a práskla za sebou dveřmi od Elviřiny ložnice. Kliky u dveří se
za uplynulých (budoucích) tři sta let nezměnily(ní).
  "Nemáte fén?" vykoukla za okamžik. Pées při slově ,fén` výhružně
zavrčelo.
  "Ale jistě," otevřel jsem příslušnou zásuvku v lince.
  "Říkala jsem fén, ne zapalovač," následoval pohled typu ,totální
debile`.
  "Fén za tři sta let, ovládání je nasnadě," pleskl jsem jí fén do
dlaně. Pées opět zavrčelo.

		***

  Když se Veronika zase objevila, vypadala už zcela normálně a voněla
jasmínem.
  "Posaďte se," ukázal jsem na pravé křeslo (kde při skocích sedávala
Elvira). Všechna (tři) křesla jdou otočit proti sobě do takzvané
konference. Veronika si způsobně sedla, promnula si spánky, dala nohu
přes nohu a nakrčila čelo, jako by chtěla říci něco zásadního. Pak si
jen povzdechla a mávla rukou:
  "Poslouchejte, Patejli, jsme oba dospělí lidé, a přestože nás v
uplynulých dnech potkalo spousta neobvyklých věcí, můžeme si jako
dospělí lidé také promluvit...," odmlčela se a zahleděla se na mne
pohledem typu ,budemepřecerozumníže`.
  "Všechno, co jsem řekl, je pravda," usmál jsem se a také si dal nohu
přes nohu.
  Pak Veronika chvíli ječela a pak chvíli mluvila vemlouvavým hlasem.
Při ječení si pées zcela psovsky zakrylo uši tlapkami.
  "... dobře. Předtím jsem se vás ptala, kde jsou tady dveře. Dveře
/ven/. Neodpověděl jste mi."
  "Jedna z dalších zajímavostí - žádné dveře ven tu nejsou."
  "Dobře. Dobře. Dobře." Každé to ,dobře` zdůraznila lehkým tlesknutím.
"Zkusíme to logicky. A protože to je docela jednoduché, mělo by to jít -
nám /oběma/." Nadechla se: "Zcela očividně jsme v nějaké místnosti,
není-liž pravda?"
  Co se na to dalo říct.
  "Ano."
  "Jsme-li tedy vevnitř, museli jsme se sem nějak dostat, není-liž
pravda?"
  "Ano."
  "Do místností se dá obvykle dostat dveřmi, méně obvykle okny a ještě
méně obvykleji se prochází zdí, není-liž pravda?"
  "Ano."
  "Tak tady někde musej bejt nějaký zatracený dveře!" zaječela, až
šlupka zarezonovala.
  "A vidíte. Nejsou," usmál jsem se.
  "/Ale/...!"
  "Zkuste chvíli mlčet, prosím," její řečnění a ječení už mne přestávalo
bavit, tak jsem použil modulovaný hlas. "Smiřte se s tím, že jste v
kosmické lodi a že pravděpodobnostní kosmické lodi nemají dveře,"
důrazným gestem jsem usekl námitky, "a i kdyby je měly, tak tady z té
byste právě teď vystoupila pět metrů pod hladinou jezera a někde kolem
se určitě budou potloukat ti tři, co jsem je před pár dny vlastnoručně
zabil - ano, musím přiznat, to znervózňuje i mě. Co horšího, někde tu
určitě bude i ten... ten /motocyklista/. Neptejte se mě /kde/ někde -
to, jak se objevuje, je další věc, která mě znepokojuje. A že je nějakej
divnej, toho jste si doufám všimla už v Praze. Takže... Takže."
  "Fajn," podle výrazu v obličeji Veronika opět objevila nějaké zásadní
protiargumenty, "vy ale musíte připustit i kdybysme byli v té vaší
/kosmické šlupce/ - že jsme se sem nějak museli dostat, a že tu tedy
někde /musí být nějaké dveře ven/."
  "Vy mi pořád nevěříte."
  "Ale věřím, opravdu věřím." Herečka by z ní byla mizerná.
  "Sice si kvůli vám namočím šaty..., ale pozorně se dívejte," vstal
jsem a došel k oblé polstrované stěně. "Takhle se odsud odchází..."
Nadechl jsem se a dotkl se sametově černého obdélníku, kde nebylo
čalounění. V tom okamžiku mne obklopila ledová bahnitá voda a tlak mi
sevřel hlavu. Hned jsem se zády opřel o pravděpodobnostní pole a zase
jsem se ocitl uvnitř - ale místo u stěny uprostřed kabiny.
  Veronika strnule zírala na černý obdélník. Vím, jak vypadá, když někdo
opouští šlupku - přestože jsem to viděl snad tisíckrát, působí to i na
mě pořád trochu strašidelně. Člověk tam v jednom okamžiku je a v příštím
ne. Blik - blik.
  "... a takhle se přichází."
  Veronika trhla hlavou tak prudce, že jsem zaslechl křupnutí obratlů.
"Je to možná trochu divné, ale když už jste to přirovnání použila, tady
kupodivu funguje právě to procházení zdí." Tvářil jsem se zcela vážně a
tekla ze mě voda. Veronice se začala třást brada a prstem střídavě
ukazovala ke stěně a na místo, kde jsem stál. Pées znechuceně zafunělo -
voda, která ze mě stékala, dělala na koberci velkou nepravidelnou louži.
  "Jak, jak, /jak/...!"
  "Smiřte se s tím, že ani novináři nevědí všechno. I s tím, že všechno,
co jsem řekl, je pravda. Ale na druhou stranu, považte, jaká jen z toho
bude reportáž," jestli se z toho dostaneme, dodal jsem v duchu.
  A Veronice se zablesklo v očích.

		***

  Když jsem se vrátil ze své ložnice (opět v županu), už měla v ruce
diktafon: "Ale řeknete mi všechno, Patejli?!"
  "Jistě," vyndal jsem z té poličky v lince suché a dokonale vyžehlené
šaty, které ještě před půlminutkou vypadaly jako hodně namočený hadr na
podlahu. Veronika na okamžik opět ztratila řeč.
  "Budoucnost má i příjemné stránky. I když jich moc není."
  "Za tuhle příjemnou stránku by tady spousta lidí dala ruku!"
  "Věřte, za tři sta let taky."
  "Aha. Možná byste mohl začít tím, jak jste se sem dostal, anebo tím,
jak jsme se sem dostali my dva, anebo tím, jak jste se dostal od té
stěny sem," ukázala na koberec, kde se činilo pées ve své nejméně
oblíbené funkci univerzálního uklizeče.
  "Ono to spolu docela souvisí. Násobená pravděpodobnost. Neříkal jsem
vám o tom už něco?"
  "Možná ano. Možná jsem ale tak docela neposlouchala." Teď mi mířila
diktafonem na pusu, aby jí neušel jediný nádech. Vypadalo to, že mi
začíná věřit. Nejvhodnější čas začít lhát.
  Ale nejprve pravdu.
  "Tohle," ukázal jsem na levou, rozlehlejší část pultu, v jehož středu
zářil zapuštěný displej, "je násobič pravděpodobnosti. Princip činnosti
zná každé dítě - každé dítě za tři sta let," opravil jsem se.
"Vlastní... jak bych to tak řekl... vlastní realizace fyzikálního
procesu uniká i těm největším kapacitám z našeho klanu. Vlastně to už se
teď nesmí... nebude smět říkat. Už jsme... budeme všichni jenom
Pozemšťané - příslušníci Pozemské federace. Žádné klany.
Sociologicko-politická situace bude za tři sta let poněkud komplikovaná.
Když vás to bude zajímat, jednou se k ní vrátím. Takže násobič funguje
docela jednoduše: změní hodnotu pravděpodobnosti výskytu šlupky v jenom
bodě prostoru z jedničky na nulu a v jiném z nuly na jedničku - tím
dojte k takzvanému pravděpodobnostnímu skoku. Kromě násobiče k tomu
potřebujete člověka, kterému se tradičně říká pilot. Tehdy, přibližně za
tři sta let, bude existovat velký klan Pilotů, kteří svou obchodní a
výzkumnou činností vrátí Zemi řád...," odmlčel jsem se, "pardon, zpět k
násobiči: mezi mozkem pilota a násobičem dochází k nějaké fyzikálně
nepostihnutelné interakci - tímto jediným způsobem se dají skoky řídit
a... a to je vlastně celé."
  Veronika si podepřela loket ruky s diktafonem druhou rukou a tvářila
se trochu nevěřícně, trochu nazlobeně a trochu nešťastně:
  "Jestli jsem to správně pochopila, tak náš násobič... váš násobič,
tady ten násobič," ukázala na pult, "je porouchaný."
  "Ano."
  "Tak jak to, že jste se dostal od té zdi na ten zatracený koberec!"
Její ruka švihla tam a zpátky, až vzduch zahvízdal, a Veronika se
začínala tvářit vztekle, jako většina lidí, kteří nechápou něco, co je
ostatním jasné.
  "Princip je stejný, ale zdroj pravděpodobnostního pole jiný. Zcela
jiný. Na rozdíl od pole, které přenáší šlupku, je ochranné pole
mnohonásobně slabší, zato ale permanentní - něco jako permanentní
magnet."
  "Když jste skrz něj prošel tak snadno, proč se mu říká ochranné? Jak
to, že se sem nedostanou ti zvenčí? Jak to, že se sem nenahrne všechna
ta voda kolem?" Veronika předvedla dokonalý novinářsko-kulometný reflex.
  "Představte si to jako magnet, který mimo mě a dvou malých prstenů
odpuzuje úplně všechno."
  "Není to trochu sobecké?" předvedla pro změnu kličku s bočním útokem.
  "Sobecké? Proč?"
  "Že sem můžete jenom vy."
  Typicky dementní argument. Obrnil jsem se i z boků.
  "Ochranné pole je emitováno pláštěm šlupky, a tuto vlastnost - lépe
řečeno schopnost - dal kdysi plášti hlavní násobič ve spolupráci s mým
mozkem - takže je to na mě, jak bych to řekl - vyladěné. A nedá se s tím
nic dělat. Buď ochranné pole a já, nebo nic."
  "Není to nějak divné?" vrátila se k ,otázce prosté nicneříkající` a
nedůvěřivému krčení čela.
  "Je, dost. Ale všimněte si, že jsem mluvil o /fyzikálně nepostižitelné
interakci/."
  "To je něco jako telepatie, psychokineze, žáby z nebe a tak?"
  "Ale kde, to už je přece dávno vysvětlené... Bude vysvětlené."
  "Povídejte!"
  "Snad radši ne, kromě těch žab jsou to docela nebezpečné hračky. Ale
na druhou stranu, proti násobiči pravděpodobnosti opravdu jen /hračky/."
  Veronika zamyšleně našpulila rty:
  "Když to dokáže měnit pravděpodobnost výskytu nějaké věci, nejde třeba
říct: ,teď chci deset kilo zlata`, a hup a bude?"
  "Nepleťte si násobič s kouzelnou hůlkou - dokáže manipulovat jen s
existujícími věcmi, které se navíc musí vyskytovat v jeho poli. A snad
ani ne s nimi /manipulovat/, jako je výhradně /přenášet/. Z toho plyne,
že pravděpodobnost nejdřív a vždy musí být na hodnotě JEDNA."
  "Zlato nebude... A co obráceně? Odpadky z kuchyně zmizí, radioaktivní
odpad zmizí, nepohodlný člověk zmizí...?" předvedla pro změnu ,bystrou
otočku`. Mé mínění o novinářích stouplo.
  "Ano, narážíte na ,Legendu o drtiči pravděpodobnosti`... vy ji vlastně
nemůžete znát," usmál jsem se, "to taky nefunguje."
  "Aha. Říkal jste ale, že permanentní pole loď... /šlupku/ chrání. Jak
je to možné, když tvrdíte, že pravděpodobnostní pole dokáže věci
/výhradně přenášet/? A ochránilo by ji třeba před... před... třeba před
atomovou bombou?"
  "Ano."
  "Ano před /bombou/?" nevěřícně zavrtěla hlavou. "A řekl byste našim
posluchačům... promiňte, řekl byste mi, jak by to vypadalo?" přendala si
diktafon do druhé ruky.
  "Zvenčí by se to pozorovalo /dost/ špatně - jako ostatně většina
atomových výbuchů," posunul jsem si brýle, "ale obecně... viditelná a
infračervená část spektra by byla pohlcena, částice o vyšších energiích
by pole odrazilo."
  "Já myslím, co by se stalo tady uvnitř," mávla diktafonem, "alespoň
přibližně."
  "Můžu i velmi přesně," otočil jsem se s křeslem kolem dokola. "Nic. Na
čaji se vám neudělá vlnka."
  "To snad ne," Veronika to vzala jako pokus o vtip.
  "Ale ano. Souvisí to s tím, jak jste se ptala, jak pole může chránit,
když jsem říkal, že dokáže /jen přenášet/: Za prvé je potřeba odlišit
/permanentní/ pole od hlavního, /transportního/ pole. I permanentní pole
svým způsobem věci /jen přenáší/ - ovšem, pod slovem věci si musíte
představit v podstatě cokoli - jen záření do určité energie je
pohlceno."
  "To už jste říkal."
  "Kvůli radarům a tak...," chytl jsem nit. "Jinak, u čehokoli, co
dopadne na jeho povrch, pole změní pravděpodobnost směru pohybu o sto
osmdesát stupňů - u /čehokoli/ - z toho mimo jiné vyplývá, že ochranné
pole stoprocentně eliminuje jakékoli zrychlení - až na jednu důležitou
výjimku - takzvaný Gravitační paradox. Jestli opravím násobič, uvidíte
sama: nikdy, opakuji, /nikdy/ nepoznáte ani sebemenší náznak jakéhokoli
pohybu. Žádné drncání, žádní kosmonauti dramaticky drcení přetížením,
žádné poletování v beztíži... pořád tady bude příjemné pozemské g,"
klepl jsem nohou o podlahu.
  "Počkejte, ono je možné, že ten násobič neopravíte?!" vybrala si
Veronika z mé odpovědi to podstatné. Zapomenutá spoušť diktafonu
uvolněně klapla.
  "Hmm."
  Místo dalšího nervního projevu slečna Braunerová překvapila: "Tak co
kdybysme se na to podívali?" Nasadila výraz hlavní hrdinky ze seriálu,
které se na odlehlé cestě /pokazil/ motor.
  "Asi ano, máte pravdu," odhodlaně jsem vstal, došel k lince a otevřel
ten zatracený prostřílený kufr, ve kterém je celá má budoucnost.
/Doslova/ budoucnost.

		***

  A první pohled byl opravdu nehezký: vrstvičkou černého mokrého bahna
obalený chaos trosek, úlomků a protinárazové izolace. Pach rybiny
zesílil.
  Vysypal jsem to do dřezu a pustil myčku na nádobí. Během několika
sekund všechno leželo v odkládacím prostoru dokonale čisté a suché.
  "Páni!" vydechla Veronika.
  "Kurva!" vydechl jsem já a úleva v mém hlase byla asi taková, jako
bych se po dvaceti pivech a třech hodinách dostal na záchod.
  Veroniku překvapila ta myčka, mne, co z ní vylezlo. Naštěstí jsme vždy
všechny součástky nechávali dělat, v několika exemplářích - pro jistotu.
A naštěstí u firem, které vědí, co je to důkladnost a fortelnost:
minimálně tři od každého z nedůležitějších dílů byly vcelku. Veronika
zvedla nevelkou elektronku, do které nějaká malá ráže provrtala přesný,
kruhový otvor.
  "Co je to?"
  "Prostřelená elektronka."
  "Elektronka?! To se nepoužívá snad sto let!"
  "V násobiči jich pár je. Ale jsou trochu pokročilejší než ty, co
myslíte. Safírové sklo, až osmdesát funkcí, když se nepřehřejí, téměř
neomezená životnost." Součástka cinkla o linku, Veronika nevěřícně
zavrtěla hlavou a začala něco mumlat do diktafonu.
  "Jak se vlastně cítíte?" otočil jsem se a začal třídit použitelné věci
od nepoužitelných a možná použitelných.
  "... používají dokonce elektronky. Cože?"
  "Ptám se, jak se cítíte. Podle rakve jste sice v pořádku, ale není na
vás stoprocentně nakonfigurovaná a některá z těch zranění byla vážná."
  "Co mi vlastně bylo?" vypnula Veronika diktafon. Tón jejího hlasu byl
asi takový, jako by se ptala, jestli to lehké nachlazení byla chřipka,
nebo angína.
  "Ťukněte prstem do levého dolního rohu monitoru, je to tam všechno
napsané." I počítače v budoucnosti standardně používají standardní
angličtinu. Veronika se usadila v pilotním křesle a diktafon umělohmotně
cvakl o pult.
  "Oboustranné poškození vnitřního ucha," začala číst nahlas, "otok
plic, částečné fraktury stehenních kostí, mnohočetné fraktury lebečních
kostí, srdeční zástava..." S každým slovem se její hlas zvyšoval a po
tom posledním ,zástava` zajíkavě zmlkl.
  "To je pěkně hloupý vtip!" tentokrát zněl její hlas syčivě.
  "Počítače nežertují," řekl jsem a hodil další ze zničených součástek
do recyklátoru. Cinklo to.
  "Co počítač! To jste tam napsal vy! Abyste mě... abyste mě... !"
  "Abych vás co? Rozčílil? Proč?"
  "No jo, proč?" Veronika se zatvářila zmateně. Vzápětí se velmi pomalu
zbortila do pilotního křesla a nalomeným hlasem řekla: "Necítím se
dobře. Mám pocit, že mi vrže lebka."
  Blikl jsem čipem na monitor a seznam vyléčených zranění byl nahrazen
Veroničiným aktuálním zdravotním stavem. Mimo křivky znázorňující
psychickou situaci byly všechny zelené. Sice hodně dole, ale zelené.
  "Kdyby vám vrzala lebka, rakev by vás nikdy nepustila... Ostatně,
nechcete se najíst?" pokusil jsem se odvést její myšlenky k něčemu
jinému.
  "Ano," řekla Veronika, ale úplně jsem na ní viděl, jak se vžívá do
role těžce nemocného, kterého musí všichni obskakovat a utěšovat.
  "Pojď sem, Dolfíčku, je mi zima na nohy," dodala takovým /hláskem/.
Pées se na mě znechuceně otočilo, jestli má. Velmi škodolibě jsem
přikývl. Ve šlupce je stabilních čtyřiadvacet, takže o zimě nemohla být
řeč. Veronika zřetelně chtěla, aby se jí někdo věnoval - aby si jí Dolfi
lehl k nohám a ona si mohla namlouvat, že si je o něj hřeje. Ovšem Dolfi
je zvyklý ohřívat mě - když jezdím bez kombinézy na motorce.
  Plamenomet tlumeně zahučel.
  Veronika zaječela a nádherným saltem vzad se přenesla za křeslo:
"Zastavte ho, zastavte /to/!"
  Dolfi se nevinně rozplácl na břicho, nohy do stran, a zavřel oči.
  "Na to, jak vám vrže lebka, nebylo to salto vůbec špatné. Nesmrkáte
si náhodou mozek?" dál jsem třídil součástky.
  "Kdybyste byl před půldnem mrtvý, taky byste se /necítil/!"
  "Hmm." Tímto slovem neslovem se dá hezky vyjádřit stav mysli. To že se
/cítila/ hned od prvního okamžiku, jsem raději nepřipomněl.
  Přesto Veronika celých dvacet sedm minut uraženě mlčela. To už jsem
roztřídil všechny součástky (bylo jich požehnaně), dostal docela hlad a
zeptal se potřetí:
  "Nechtěla byste se opravdu najíst? Nejedla jste určitě čtyřiadvacet
hodin."
  "/Ne/."
  "Dobře," zvedl jsem dlaně. Při slově ,jídlo` pées otevřelo oči a
vztyčilo uši.
  "/Ano/," řekla Veronika a o to víc se na mě zamračila.
  Několikrát jsem klepl do ohmatané klávesničky nad dřezem, otevřel
poličku vlevo nad linkou a vyndal dva porcelánové talíře a jednu
porcelánovou misku - ve všech nádobách bylo totéž - hnědočerná kouřící
kaše. Pées najednou stálo na našponovaných nohou, vrtělo oháňkou a lačně
sálo vzduch.
  "Mohla byste... Pravý horní roh monitoru a potom STŮL." Veronika se
zvedla z křesla a s výrazem, jako by kvůli mně měla skočit do moře
plného žraloků, dvakrát ťukla do obrazovky. Tlumeně to zahučelo a z
podlahy vyjel kruhový stůl - přesně mezi křesly.
  "Jako ve starých vědeckofantastických blbinách," řekla, ale podle mne
opovržení hrála a nábytek se jí líbil. Položil jsem talíře a příbory
(dvě lžíce) na stůl a misku (mísu) na podlahu.
  "To asi nebude moc čerstvé," Veronika si afektovaně přičichla, "vytáhl
jste to z té skříňky nějak /moc/ rychle - to je něco jako mikrovlnka?"
ukázala lžicí nad dřez.
  "Tatrgel," řekl jsem, "až ochutnáte, pochopíte, že k to muhle slovu
není co dodat. Způsob přípravy je naprosto nepodstatný."
  "Tatrgel?! Jestli to chutná, jak to zní..." Veronika zkusmo a velmi
opatrně ponořila lžíci do talíře a tvářila se, jako bych ji chtěl
otrávit. Ozvalo se to tak známé mlasknutí - pro mě známé mlasknutí - jak
se lžíce zabořila do kaše.
  "Tatrgel je energeticky hodnotná poživatina obsahující všechny
potřebné vitamíny a minerály a... uvidíte sama." Veronika provedla
detailní vizuální kontrolu (málem si umazala oči) a opatrně ochutnala.
Třikrát sousto převalila v ústech, rty se jí začaly křivit a jen dobré
vychování ji zabránilo, aby postup neprovedla v obráceném pořadí.
  "Chuť je jen obyčejný potlačitelný vjem. Podívejte se na Dolfiho."
Veronika mrkla pod stůl, kde pées láskyplně - po malých labužnických
soustech - pojídalo svůj příděl. Zřejmě jí hrůznost toho pohledu sevřela
krk tak, že ji to donutilo polknout.
  "To je nechutné... otřesné," začala si hřbetem ruky otírat rty, "ne
jak Dolfi jí, ale tohle... /to/," ukázala na talíř.
  "Vidíte," nabral jsem si plnou lžíci, "jednou bude existovat i cosi,
čemu se bude říkat tatrgelový koncentrát - a dokonce i tatrgelový
/recyklát/." Veronika vyvalila oči. "A přijdou doby, kdy lidé nebudou
mít prostředky ani na ten recyklát. Tatrgel je to, co jednou zachrání
lidstvo před vymřením. Můžete mi věřit," řekl jsem na Veroničin
nevěřícný výraz, "z mého pohledu už ho zachránil."
  "Přesto," Veronika zapolykala, "neměl byste něco... něco jiného? Ne že
bych chtěla zásluhy toho," zahleděla se na talíř, "toho tatrgelu jakkoli
snižovat, ale..."
  "Jistě, naše šlupka má dokonalý kuchařský automat," ukázal jsem na
polici nad linkou a Veronice se po obličeji začal rozprostírat ulehčený
úsměv, "můžete si vybrat mezi slaným tatrgelem, sladkým tatrgelem,
ohřátým slaným tatrgelem a ohřátým sladkým tatrgelem. Obě chlazené
varianty jsou samozřejmě k mání také."
  "Ale, ale... !"
  "Jedna z nevýhod budoucnosti. Jiné jídlo v podstatě neexistuje. A
pokud nebude nalezena nějaká planeta natolik pozemského typu, aby se tam
daly pěstovat nějaké pro pozemšťany přijatelné poživatiny, ani nebude."
Veronika vyvalila oči a shrábla z pultu za sebou diktafon: "Co se stalo?
Stane? Nějaká katastrofa?" Nabral jsem si další lžíci, a tak musela
počkat dokud (cvičně) nepožvýkám a nepolknu. Přes své dějinonosné řeči
jsem s láskou vzpomínal na zamřelé mastné hamburgery v DIRTY PIG.
  "Byly dokonce časy, kdy se lidé zabíjeli kvůli masu. Přesněji řečeno
/na maso/," sadisticky jsem ukázal na její talíř, "proto jsem alergický
na nedojídání. A pokud vám mohu poradit, horší než vystydlý slaný
tatrgel je už jen vystydlý sladký tatrgel. A jiné jídlo tady prostě
nemáme a mít nebudeme."
  "Jiný čas jiný mrav," tiše si povzdechla a zase jednou mne překvapila:
zavřela oči a pomalými, ale strojově pravidelnými pohyby lžicí celou
porci snědla. Skončila jen o chvíli později než já.
  "Tohle jsem se naučila jako malá holka," tentokrát si rty otřela
ubrouskem a tvářila se ,unaveně, ale šťastně`, "měla jsem dva bráchy,
kteří vždycky přišli pozdě k jídlu, a protože jsem dojídala jako první a
pudink jsme měli ve společné míse, celý ho poplivali, abych ho nesnědla.
Tehdy jsem zjistila, že si kvůli pár plivancům nedám zajít chuť na
pudink." Teď jsem byl já ten, kdo byl rád, že je po jídle. A pak proč
mají novináři takové žaludky.
  "Nebylo by něco na zapití?" Veronika si distingovaně odříhla.
  "Jistě. Studené, nebo teplé?"
  "Studené, prosím."
  Vstal jsem, položil talíře do dřezu a po paměti klepl do klávesničky.
Z police jsem vyndal orosený půllitr jasně oranžové kapaliny.
  "Moc to nevoní, ale žízeň to zažene spolehlivě," postavil jsem
sklenici na stůl.
  "Co je to? Tatrgelový mošt?" Veronika se dostávala do povznesené
nálady jako každý, kdo vykoná hrdinský čin. Tatrgel chutná asi hůř než
pudink s plivanci.
  "Ne, to je voda s... říká se tomu pomerančová příchuť. Problém je, že
za tři sta let nikdo nebude vědět, jak pomeranče chutnaly," trochu
omluvně jsem se usmál.
  "Po tatrgelu je to nejlepší pomerančový džus, jaký jsem kdy pila,"
Veronika klepla poloprázdnou sklenicí o stůl a uvolněně se rozvalila:
"Když už nic, alespoň jsem opravdu najedená - na to, jak toho nebylo
moc."
  "Tatrgel má výživnou hodnotu asi desetkrát větší než čokoláda.
Nechcete si zdřímnout?" přeskočil jsem téma.
  "Proč? Proč se najednou tak staráte?! Vy se mě chcete zbavit?" Oči se
jí ostražitě rozšířily. "Co hodláte dělat?"
  "Chci zkusit opravit násobič. Bude to nuda."
  "To já se klidně unudím s váma."
  "Fajn. Musím vás ale varovat, že nesnáším, když mi někdo do něčeho
mluví, když mi někdo radí, natož když mi někdo pomáhá. Pokud o to
výslovně nepožádám."
  "To by mě ani nenapadlo. Kde máte nářadí?"
  "Abych nezapomněl - když opravuju, nesnáším ani otázky. /Žádné/."

		***

  Opravit násobič nebylo nijak obtížné - jenom jsem měnil poškozené věci
za nové, a tak jsem se u toho ani nerozčílil. Co je potřeba vyměnit a
jak na to, mi říkal počítač.
  "Hotovo," nasadil jsem poslední kryt, dotáhl šrouby, dal šroubovák na
místo v kufříku s nářadím a kufřík do patřičného šuplíku ve vysoké
skříni vedle rakve.
  "Teď to jako bude fungovat?" ukázala Veronika na násobič.
  "Teď to jako bude fungovat," řekl jsem a rozhodl se, že nedůvěřivý
podtón v jejím hlase pominu.
  "Teď si sednete tady do toho křesla, řeknete ,Hups!` a budeme někde
jinde?"
  "Ano. Bez toho hups."
  "A kde?"
  "Sama jste to řekla. Hnusáka v tom nemůžu nechat."
  "Ten bude na nějakém opravdu dobře střeženém místě. To tam jen tak
jakoby vpadnete? Vpadneme?"
  "Já rozhodně," sedl jsem si do pilotního křesla, otočil ho k pultu a
zatáhl stůl. Veronika zvedla poloprázdnou sklenici a opřela si ji o
stehno.
  "Nebylo by lepší se nejdřív nějak ozbrojit? Až tam budeme, tak se
začnou sbíhat lidé; policisté, vojáci...," diktafon už zase mířil.
  "Není třeba. Teď seďte a mlčte. Prosím."
  "A to teď..."
  "Mlčet! Musím se soustředit!"
  "Ale jak víte, kde pana Stonožku drží!"
  "Prostě to vím!"
  Co jí budu vyprávět, že jsem ve vrtulníku monitoroval vysílání NSA a
FBI a že znám i číslo cely v tajné věznici blízko města Tacoma, stát
Washington. V šedesátých letech minulého století ji vláda USA nechala
vybudovat pro případ, že by byla zadržena nějaká ,mimozemská
inteligentní entita`.
  Odjistil jsem startovací zámek násobiče a otočil aktivačním klíčem do
polohy PŘÍPRAVA.
  "Nemohl byste mi to trochu komentovat? A neměli bychom se připoutat?
Nebo tak?" Veronika mluvila polohlasem a nataženou ruku s diktafonem mi
opřela o rameno.
  "Ne. Ne," přinutil jsem se ke klidu a ruku odstrčil: "Znovu opakuji.
Musím se bezpodmínečně soustředit. To za á. Za bé, i kdyby se venku
stalo cokoli, tady neucítíme nic. Naprosto nic. A už jsem to jednou
říkal."
  Veronika konečně (snad) zmlkla.
  Zahájil jsem koncentrační dechové cvičení, na pultě se začala
rozsvěcet řada zelených kontrolek a na monitoru se objevil nápis NÁSOBIč
PŘIPRAVEN. Ta zelená světélka jsou z hlediska funkce zbytečná, ale mám
na ně vypěstovaný podmíněný reflex - umožňují mi soustředit se.
  Má mysl se odpoutala a kdesi v hladinách nebytí se vpletla do
chladných vln Pravděpodobnosti. Vypadají jako trojrozměrná stříbrná sít.
Nikdy jsem nepochopil, jak je to možné, ale stejně jako vždy jsem
neomylně určil místo kde se nachází šlupka, i místo, kam ji chci
přenést. Mé podvědomí vyslalo impulz a napříč Pravděpodobností prolétl
neviditelný, nekonečně rychlý blesk - to násobič vykonal svou práci.
Jako vždy mne naplnil pocit spokojenosti - tentokrát umocněný tím, že
násobič opravdu funguje, jak má. Lehce jsem se otřásl a zase viděl
zelené kontrolky; jak se předtím rozsvěcely, tak nyní hasly.
  Ale jak jsem opouštěl skokový trans, už jsem viděl, že něco není v
pořádku. Hluboko v hrudi mne bodlo. Na monitoru, místo obvyklé zprávy
PŘESUN PROVEDEN, vyjížděly odstavce červených informací. Vypadalo to
přesně stejně, jako po posledním skoku, který jsem uskutečnil a který
náš místo v prostoru přenesl do tohohle zatraceného Času.
  "Sakra! Kurev sedm! Himl!" Na obrazovce žhnul seznam poškození, která
jsem před slabými pěti minutami doopravil. Praštil jsem do okraje pultu
a v krytu zůstal otisk mé pěsti.
  "Co je? Stalo se něco? Nefunguje něco? Kdy už konečně skočíme?"
  "Nevím. A dejte ten zatracenej diktafon pryč!" vyrazil jsem jí
přístrojek z ruky.
  "Mám právo vědět, co se se mnou děje! Jestli ty vaše opičky nefungují
- jestli vůbec kdy fungovaly! - tak mne pusťte ven a já... !"
  Podíval jsem se na ni /tak/, že zmlkla:
  "Dámo, od místa, kde jsme nastoupili, je pocud," zaklepal jsem prstem
na pult, "opravdu /hodně/ daleko. Jenom se obávám, že nevím /jak/ daleko
a /kterým/ směrem. Možná. Jdu to zjistit." Vstal jsem, otevřel skříň
vedle rakve a z jednoho plochého šuplíku vyndal svou zbraň. Svůj
speciál. Ten, co jsem si tu minule zapomněl - podruhé dělám stejnou
chybu nerad.
  "Co je to?" Veronika (nezmar obrovský) mi stála za zády a ukazovala
prstem na mou ruku, "taková malá pistolka, s tím chcete vystrašit ty
hromady policajtů, co určitě hlídají pana Stonožku?"
  "Vystrašit ne. Zbraně ke strašení používají magoři. Tohle je Pistol a
je výhradně na zabíjení," zkontroloval jsem napětí zdroje v pažbičce a
schoval zbraň do kapsy. Do druhé jsem si dal pět náhradních akumulátorů
- vypadají jako malé rovnoramenné kříže. Že nás asi čeká cokoli, jen ne
osvobozování Hnusáka, jsem radši neopakoval.
  "Pistol? Snad pistole, ne?"
  "Pistol. A vždy s velkým ,P`."
  "Možná byste si měl vzít tu loveckou pušku, jestli jste ji tedy
přinesl," Veronika se rozhlédla, "puška je puška," řekla moudře.
  "Přinesl. Pistol ale bude lepší," přistoupil jsem k černému obdélníku
na stěně.
  "A co já?! Přece mě tu nenecháte!"
  "Zjistím co a jak a vrátím se pro vás."

		***

  Kdo nezažil to co já vzápětí, ten neví, co je šok. V hloubi duše jsem
čekal, že se skok neuskutečnil - že zase vystoupím pod hladinou
Huronského jezera.
  Nevystoupil.
  Do očí mne bodly tisíce jehel v sametové černi. Čip zakvílel pod
náporem tvrdého záření. Plíce mi stiskla ledová pěst a pokusila se mi je
vyškubnout z těla.
  Instinktivně jsem hmátl za sebe a pravděpodobnostní pole mne vyplivlo
uprostřed koberce.

		***

  "Tak co, jak je venku? Koukám, nejste ani mokrý."
  Ledová pěst mé plíce sice pustila, ale dýchat jsem začal velmi opatrně
- v hrudi jsem měl pocit, který se nedá popsat jinak než /křehký/. A to
mám plíce prorostlé posilovači stejně jako všechny ostatní orgány. Pées
na mě zamyšleně hledělo - je zvyklé, že obvykle stojím, a ne, že ležím.
Zjevně přemýšlelo, jestli mne má dotáhnout do rakve. Já o tom přemýšlel
také, ale po druhém nadechnutí jsem se rozhodl, že ne. Opatrně jsem
vstal a můj dech mrazil.
  "Kdy jste naposledy viděla Pluto?" trochu jsem chraptěl.
  "Pluto? To je ten pes ze starých disneyovek? Takže spíš Pluta. Ale
proč se ptáte?" Nakrčila čelo. Na to, abych jí skočil do řeči, jsem se
pořád necítil dechově disponován. Mně samozřejmě vzduchoprázdno nevadí,
ale musím ho čekat.
  "Ne pes. Planeta. Daleko od Slunce, kousek od Neptunu."
  "Dvě stě metrů doleva a za příštím rohem už to uvidíte," duchapřítomně
se zasmála Veronika.

		***

  Za deset minut už se nesmála a o duchapřítomnosti se nedalo ani
mluvit. Lety do vesmíru nejsou ve zdejším Čase nic běžného.
  Nedaleko před námi (pod námi, nad námi, vedle nás) se matně leskla
bílá, místy špinavě šedá, krátery poďobaná polokoule.
  Veronika vyděšeně zatápala, udeřila loktem do ochranného pole a
pravděpodobnostní reakce ji odkopla od šlupky. O co pomaleji se
vzdalovala, o to rychleji rotovala a o to zběsileji sebou mrskala. Dva
nadbytečné rukávy Hnusákova skafandru kolem ní vlály jako chapadla.
Ještě anténky a pořádné vyceněné zuby a vypadala by jako útočící
mimozemšťan ze starodávného filmu. Útočící mimozemšťan, který si spletl
směr.
  Dotkl jsem se pole, příjemné g mne přisálo ke koberci, rychle jsem
otevřel skříň a vytáhl z ní trakční pistoli. Cítil jsem se trochu
provinile - docela hloupě jsem zapomněl, že by se Veronika mohla leknout
a že by se jí mohlo stát přesně to, co se jí stalo. Spěšně jsem přešel k
černému obdélníku, pevně sevřel rty a zase viděl Slunce jako sice
jasnou, ale hvězdu, od ostatních téměř k nerozeznání. Veronika už
odlétla na sto metrů a její chobotnicovité kreace nabývaly na
dynamičnosti.
  Z trysky pistole vyrazil proud plynu, krátký let, rutinovaně jsem o
Veroniku zabrzdil, zezadu ji objal kolem pasu, nový, podstatně delší
výtrysk, změna směru letu, a za několik okamžiků jsem zase stál
uprostřed koberce. Na letech vesmírem kolem šlupky je nepříjemné, že
šlupka není vidět - dá se najít, buď máte-li pravděpodobnostní instinkt,
nebo podle toho, že je černější než prázdnota.
  Veronika se stále zmítala a škubala, tak jsem ji opatrně postavil. Jak
pod nohama ucítila /pevnou zem/, okamžitě se uklidnila a začala si z
hlavy rvát bublinovitou přilbu.
  "Omlouvám se!" útočně jsem vpadl do začátku zuřivého monologu, který
se s odklopením přilby stal slyšitelným. Veroničin pohled byl trochu
šílený: "/... a nechals mě tam samotnou, ty jeden hajzle! A...!!!/"
  "Omlouvám se!" ještě jsem zvýšil hlas a použil modulaci, "zapomněl
jsem, že nejste zvyklá... !"
  "/... tak pán zapomněl! To je normální nastoupit v jezeře a vystoupit
někde v-v-v-v...!/"
  "Ve vesmíru. A máte pravdu, pro mě je to normální. Pro všechny lidi,
co znám, je to normální. Každý z nich ví, jak se má chovat. Tedy až na
vás. Ale měl jsem to předvídat, proto jsem se omluvil - už dvakrát."
Veroničiny oči nabyly normální velikosti, jen obvyklý jas byl znásoben
prožitým strachem. Vzápětí předvedla novinářsko-duševní kličku:
  "Takže vy jste nelhal. Takže ona je to pravda. Kosmická loď, násobiče
pravděpodobnosti, cesty časem..."
  "Opravdu jste první člověk, kterého znám, co není zvyklý na otevřený
prostor," pořád jsem měl pocit, že bych se měl omluvit trochu víc, "a
nechal jsem vás tam samotnou, abych mohl pro dopravní pistoli, pro
tohle," zvedl jsem ruku s trakčním zařízením.
  "To venku je skutečně Pluto? Jak jsme vysoko... daleko, Přistaneme?
Kdy?" Veronika novinářka - jedno velké překvapení.
  "Diktafon máte támhle," ukázal jsem na podlahu, abych ji taky jednou
vyvedl z míry. Pées si okusovalo tlapu a funělo.
  Veronika netrpělivě mávla: "Tohle jsou soukromé otázky."
  Mně se v hlavě motal takový menší kolotoč. Normálně se zabývám věcmi
od důležitých k méně důležitým.. Teď jako bych nevěděl, která je která.
I když, přesvědčit Veroniku, že šlupka je opravdu vesmírná loď, tak
nedůležitá zase není. Pluto je pádný argument. O tom, proč skok směřoval
zrovna sem, budu přemýšlet později.
  "Opravdu Pluto. K povrchu to je dva tisíce pět set kilometrů. Plus
minus pár metrů. Nepřistaneme."
  Veronika přimhouřila oči, přemýšlivě našpulila rty a prohrábla si
vlasy rozježené statickým polem v přilbě. Spodní rukávy skafandru
naznačily stejný pohyb, ale nedokončily ho a skončily u zplihlého
zamávání:
  "Tak mě tak napadá: Jak se dostaneme zpátky na Zem?"

		***

  To bylo to, co jsem měl řešit jako bod číslo jedna.
  "No? Jak?!" Veronika se /zatvářila/.
  "Nechtěla byste se ještě podívat ven? Taková příležitost už se vám
těžko kdy naskytne."
  "Jak se dostaneme na Zem?!" do jejího hlasu začalo prosakovat něco
jako hysterie.
  "Musím si to promyslet. Když se nebudete mrskat, je venku opravdu
krásně."
  "Jste si jistý, že něco opravdu vymy..." Přicvakl jsem jí přilbu k
obrubě límce a pro jistotu vyřadil vysílačku. Na vesmíru je nejkrásnější
to absolutní ticho. Natáhl jsem si rukavice od bojové kombinézy a
manžety se slily s rukávy - tak v prostoru vydržím v podstatě neomezeně.
Pokud je alespoň občas co dýchat.
  OK? udělal jsem na Veroniku rukou. Kývla, a tak jsem ji vzal za rameno
a dotkl se černého obdélníku.

		***

  Vesmír je opravdu nádherný. Čistý, majestátní, dokonalý - pokud
nehrozí, že vás napadnou Protivníci. A to tady nehrozí. Veronika se
uchváceně rozhlížela a docela jsem jí záviděl, že v jejích vzpomínkách
na mezihvězdné prostory nebudou ty hektolitry krve a tuny rozervaného
masa. I když, pokud ta krev není červená, je to docela zábava.
  Pluto s trochou nadsázky vypadá jako šedobílý plesnivý pomeranč -
vždycky tak vypadalo. Je zajímavé, že ani já bych bez čipu nedokázal
odhadnout, jak je planeta daleko - u něčeho velikostí tak rozdílného od
běžných skutečností se hrozně těžko chytá měřítko. Jednou (z dnešního
pohledu) postaví lidé na Plutu velkou výzkumnou stanici, za čas ji budou
nuceni opustit, a za další čas se v ní usadí jistý prominentní člen
klanu Pilotů a zažije na ní několik nejošklivějších okamžiků svého
života. Vždycky když Pluto vidím, nemohu si nevzpomenout na sadistického
doktora, který mi při plném vědomí implantoval zárodky pseudometalických
posilovačů a většinu pokročilé elektroniky, co v sobě mám.
  "Brrr," řekl jsem do vzduchoprázdna; nic nebylo slyšet, jen od rtů mi
expandoval obláček krystalků. Přiblížil jsem si část povrchu, kde za pár
set let vyroste stanice. Bylo to divné, vidět známé obrysy rozervaných
skal a zmrzlého metanu bez šedé hranaté masy rychlobetonu. Veronika měla
v přilbě spuštěnou clonu fungující jako dalekohled a prohlížela si
přibližně tatáž místa jako já. Na okamžik jsem jí zapnul vysílačku a na
frekvenci skafandru bylo slyšet nadšené povykování. Clona skafandru
dokáže skoro totéž co mé oči.
  Za dvacet minut jsem se už docela potřeboval nadechnout. Zaklepal jsem
Veronice na přilbu a prstem naznačil poslední minutu. Když uplynula,
slečně Braunerové se vůbec nechtělo dovnitř.

		***

  "To byla /nádhera/!" Tentokrát se po odklopení přilby vyvalilo
nefalšované nadšení. Veronice svítily oči, vlasy jí vlály a poskakovala,
až ji přebytečné rukávy pleskaly po zadku.
  "Říkal jsem vám to," řekl jsem tónem ,vždyť jsem to říkal`. Veronika
přestala poskakovat a začala přecházet a rozkládat rukama, a kdyby
nadšení bylo vidět, nebylo by ve šlupce nic jiného.
  "Ty hvězdy, tak barevné! A to Slunce, tak malé a žluté! A Pluto! Tak
tak... plutovité, kulaté, led, šedý, skály, dramatické, /nádherné,
úžasné/..." V tom okamžiku jí ruce splihly jako rukávy od skafandru a
nadšení v hlase vystřídalo stejně mohutné zklamání: "Ale co je mi to
platné, když tomu nikdo neuvěří!" Otočila se na mě a já si s údivem
všiml, že nabírá k pláči. Vesmír je opravdu emocionální zážitek. Mezi
slzami ale prošlehl záblesk vychytralosi: "Ledaže byste mi to dosvědčil!
Že mi to dosvědčíte, Patejli, že ano?!" Chytila mne za ruku a začala mi
s ní pumpovat. Když viděla, jak se tvářím, vzpamatovala se, a po další
bleskové proměně z ní zase byla ta odměřená profesionální reportérka:
  "Nebo nedosvědčíte?"
  "Klidně ano - pokud někdo uvěří mně," zdůraznil jsem poslední slovo.
"Ale chtěl jsem se zeptat: To opravdu všechno, co zažijete, musíte
nacpat do těch vašich akčních zpráv? Proč si takový prožitek," píchl
jsem prstem k černému obdélníku, "nenecháte pro sebe? Trochu krásy jenom
pro sebe?"
  Nakrčila obočí, nechápavě zavrtěla hlavou a ostře přeřadila: "Už víte,
jak na Zem?"
  Syčivě jsem vyfoukl vzduch: "Opět ona správná otázka. Tady byste sice
měla stoprocentní sledovanost, ale Pulitzerovu cenu bych vám mohl udělat
tak nanejvýš ze sušeného tatrgelu." Pées vztyčilo uši.
  "A víte, jak na to?"
  "Tatrgel se dá usušit plamenometem."
  "Ha-ha," Veroničin obličej kysele zešpičatěl.
  "Kupodivu vím," řekl jsem a Veronika si oddychla, "ale naprosto nevím,
jestli se to povede." Oddychnutí se změnilo ve škytnutí.
  "Víte aspoň, jak se to stalo? Že jsme tady?"
  "Ano. Úzce to souvisí s tím, jak zpátky. Zrada není v násobiči,"
rozvalil jsem se do křesla a nechal vyjet stůl, "posaďte se," stáhl jsem
si rukavice, "a protože jiná možnost není, je zádrhel v mém mozku.
Takže..."
  "... takže jestli to správně chápu," Veroničin hlas se slovo od slova
zvyšoval, "tak jsem tu na doživotí - s vámi na doživotí! Nebo dokud se
vašemu mozku neuráčí polupracovat!"
  "Nemusíte ječet. Sice to tady u Pluta mám docela rád, ale teď bych byl
radši někde úplně jinde. S Hnusákem se určitě nikdo nemazlí. Ale jak
jsem řekl, vím, jak na to, lépe řečeno, je tu jedna možnost."
  "Jaká?" Veronika nezklamala a zeptala se.
  "Vy!" dramaticky jsem na ni namířil prst jako Strýček Sam na
prehistorickém plakátu. Veronice jsem Strýčka kupodivu připomněl také:
  "Chybí vám jen ten ovlajkovaný cylindr a vousy." Našpulila rty a v
teatrálním gestu zdvihla ruce: "Co já zmůžu?! Tady?!"
  "Test, zdali je váš mozek schopen ovládat násobič pravděpodobnosti,
jste určitě nikdy nedělala," vstal jsem. "Myslím, že je na něj
nejvyšší čas."

		***

  Možná to vypadá jako bláhovost. Ale: obecně se to moc neví, přesněji
řečeno, tají se to, ještě přesněji řečeno, tají to bývalí členové klanu
Pilotů. Jakousitakousi Schopnost ovládat Pravděpodobnost má až třicet
procent lidské populace. Zveřejnit někde tohle číslo, prestiž a
výjimečnost Pilotů v naší celolidské bezklanové Pozemské federaci by šla
do háje. Takže to, že jsem Veronice přimlaskl na spánky elektrody, ani
zdaleka nebylo tak od věci, jak by si kdo mohl myslet.
  "Bude to možná trochu brnět," řekl jsem, zakryl tělem obrazovku a po
zadání několika hesel spustil nejutajovanější program, jaký v počítači
šlupky je. Neměli o něm zdání ani Hnusák s Elvirou. Co zdání, ani páru!
  Je pravda, že z těch třiceti procent lidí je devětadevadesát procent
schopno skoků sotva pár set tisíc kilometrů dlouhých, navíc naprosto
neodhadnutelným směrem. Ale stejně, kdyby se to provalilo... ! Z toho
zbylého procenta dokáže padesát procent Sluneční soustavu a těch dalších
padesát vzdálený vesmír - většinou ale jen s malými šlupkami. Jen pár z
nás umí celý Vesmír. A jen jeden z nás umí všechno z toho a s jakkoli
velkou šlupkou, a navíc s takovou přesností, že se mohl stát pilotem
nejúčinnější zbraně, jakou kdy Lidstvo vlastnilo. Většinu z těchto
schopností jsem kupodivu nabyl až potom, co mne chirurg Policejního
klanu nacpal zmíněným pseudokovem a pokročilou elektronikou. Nikdo neví,
proč se to stalo právě tak.
  "Bejvávalo," řekl jsem potichu. Skoro všechnu krev, co nebyla červená,
jsme prolili my tři - já, Hnusák a Elvira. Protivníci nás opravdu neměli
rádi. I to je jedna z možností, proč jsme skončili v tomhle prokletém
Čase.
  "Nemám něco dělat?" zeptala se Veronika, "už to brní."
  "Hmm, dělat?" Monitor byl temný a bude temný, dokud proces neskončí.
  "Třeba zhluboka dýchat nebo tak něco."
  "Ne."
  Za pět minut mi srdce začalo tlouci nepatrně rychleji.
Pravděpodobnost, že je Veronika schopná ovládnout násobič, byla před
začátkem testu sotva jedna ku třem. Že počítač testuje déle než pět
minut znamená, že už je minimálně jedna ku dvěma.
  Mrkl jsem na Veroniku. Oči jí zrovna kmitaly ze strany na stranu,
každé v jiném rytmu, na prstech jako by si chtěla udělat uzly a levý
koutek měla povislý a tekla jí z něj lesklá tahavá slina. Vzápětí jako
by někdo cvakl vypínačem a zase vypadala normálně. Počítač nechal zaznít
gong a po obrazovce se rozběhla záplava informací.
  "To je konec? Jak to dopadlo?" Veronika si otírala bradu. Zvednutým
prstem jsem zastavil otázky - informace po obrazovce běžely dost rychle
i pro mé oči. Veronika to mohla vnímat jen jako pulzující barevné
beztvaro.

		***

  "Tak," odlepil jsem jí ze spánků elektrody, když barevná smršť
skončila, opřel se do křesla, vypnul oči a založil ruce na hrudi.
  "Tak?" Když jsem neodpovídal, hodila po mně tužku.
  "Asi následovně," zapnul jsem oči a sundal si brýle. "Mohlo to být
horší - opravdu máte Schopnost. Mohlo to ale být i lepší - počítač není
s to odhadnout - ani vzdáleně!" zdůraznil jsem, "jestli vaše Schopnost
bude stačit na potřebný skok, natož jestli skoku dokážete dát směr. Není
to příliš výkonný počítač." Veronika se na mě fascinovaně podívala, pod
mým duhovězlatým pohledem se rychle odvrátila a v hlase měla opět to
nadšení: "Takže vy tvrdíte, že jsem /toho/ schopná, že jsem, že jsem...
/výjimečná/?"
  "Čeho jste schopná, to opravdu netuším. Že jste /výjimečná/, to by vám
potvrdilo i pées." Veronika se tak unášela představami o své
nadlidskosti, že ironii v mém hlase nepostřehla. Zato Dolfi se tvářil
zachmuřeně; věrný stroj přesně chápal, o co jde. Já jsem se sám na sebe
tam někde uvnitř díval také zachmuřeně. Jak je možné, že mi někdo
poškodil mozek, abych nebyl schopen cílit skoky, a přitom byl
přesvědčen, že je všechno v pořádku? A jak to ten někdo dokázal, aniž
bych si toho všiml?
  A kdo to sakra byl?!

		***

  "Bude to testovací skok, krátký testovací skok. Když jste se tak moc
chtěla podívat na Pluto, tak na Pluto," řekl jsem o dva dny později.
Opravit násobič pro mne byla už rutina. Rutina to bude ještě jednou.
Napotřetí nebudu mít náhradní díly. Ani přeladit násobič z mého na
Veroničin mozek nebyl takový problém, jak jsem si původně myslel.
  Veronika byla bledá z nevyspání a z přísunu informací, kterými jsem ji
v uplynulých dvou dnech doslova zavalil. Prý kdysi existoval jeden
spontánní pilot, který dokázal přinutit Pravděpodobnost téměř k
čemukoli, ale Veronika se s mohutností (lépe /nemohutností/) své
Schopnosti musela intenzivně učit.
  Přestože měla nejlepšího profesora na světě (to není vychloubání),
naprosto jsem si nebyl jistý, co s námi její pokus provede - s násobenou
pravděpodobností nejsou žádné hračky. A ke všemu jsem začínal mít pocit,
že bychom měli spěchat.
  "Nemohli bysme se na chvíli podívat ven?" Veronika se k tomu, jak byla
bledá, navíc tvářila žalostně. Vyvaroval jsem se jakýchkoli grimas a
otočil aktivační klíč zpátky do pozice ZAMČENO. Je velmi důležité, aby
pilot byl v duševní pohodě - Pravděpodobnost neodpouští. A vesmír
uklidňuje.
  Zatímco se Veronika strojila do skafandru, přemýšlel jsem, co asi
zrovna provádějí s Hnusákem, co se odehrává v mém Čase a co se stane,
jestli odejde i druhá sada náhradních dílů. A jestli si mám poslední
skok nechat pro sebe.
  "Můžeme?" vpadla mi Veronika do myšlenek. Pomohl jsem jí s přilbou a
vzápětí nás obklopily hvězdy.
  Když mi po pěti minutách noření se do krásy Veronika stiskla levou
ruku - naprosto nečekaně -, lekl jsem se tak, že mi z pravé dlaně vylétl
šroubovák, který mi zůstal v kapse po opravě násobiče a s kterým jsem si
v beztíži hrál. Reakce i tak malého předmětu nás začala posouvat
stranou. Ťukl jsem patou do ochranného pole a zase jsme stáli na
koberci.
  "Dobrý?" zkusil jsem na Veroniku ,přátelský úšklebek`.
  "Lepší," řekla a její úsměv mi poprvé nepřipadal ani zčásti
profesionální.

		***

  "Takže musím myslet na Pluto, a když na něj budu myslet dostatečně
intenzivně, uvidím stříbrnou trojrozměrnou síť a poznám, kde planeta je.
Pak stačí dát příkaz ke skoku - to bude reflexivní," šeptem si pro sebe
opakovala Veronika. Zelené kontrolky se rozsvěcely a aktivovaný násobič
tlumeně hučel. Seděl jsem v Elviřině křesle a bylo mi nehezky, opravdu
/nehezky/.
  Na odrazu Veroničiny tváře v monitoru jsem viděl, jak jí zesklovatěly
oči.
  Pravděpodobnost se pohnula.

		***

  Vzápětí mi ze srdce spadl opravdu velký kámen: Po monitoru se
nerozběhly záplavy zpráv o poškozených systémech, ale objevil se ten tak
známý a uklidňující zelený nápis PŘESUN PROVEDEN. Kontrolky pomalu
hasly, Veronika zamrkala a do očí se jí vrátil výraz.
  "Co se stalo?"
  "Skočili jsme. Jak se vám tam líbilo?"
  "Velké, stříbrné - měla jsem strach. Trochu." Po prvních roztřesených
slovech jí v hlase začalo růst sebevědomí:
  "Víte, kde jsme?"
  "Jak bych mohl."
  "A to jste býval nejlepší pilot ze všech?" řekla až s neslušným
despektem a ještě neslušnější dávkou nepochopení. "Proč vlastně tahle
věc," klepla do pultu před sebou, "nemá něco jako radary, sonary, čidla
nebo receptory? Nebo aspoň obyčejné okno?!" Veronika se dostávala do
povznesené nálady - jako každý, komu se povede něco, v co nedoufal -
nápis na obrazovce si přečetla snad desetkrát a počítače nelžou.
  "Skok sice proběhl, ale ani nevíme, jakým směrem," zchladil jsem ji.
  "Zas budeme muset ven?"
  "Ano."
  "A co ta čidla?"
  Byl jsem trochu nervózní (trochu dost): "Už jsem to říkal - skrz
ochranné pole nic neprojde, nejde jím tedy prostrčit ani žádný klacek s
kamerou." To už jsem si navlékl rukavice a přihladil manžety, aby
splynuly s rukávy bojové kombinézy.
  "Zůstaňte sedět," zastavil jsem Veroniku, "obhlédnu to sám. Radši."
Udělala zápěstím takové nonšalantní gesto, jako že můžu.
  Dotkl jsem se černého obdélníku a v druhé ruce svíral Pistol.
Pravděpodobnost dokáže neúspěšného začátečníka vyplivnout na mnohem
děsivějších místech, než je jádro hvězdy. Tam se alespoň umírá rychle.

		***

  Nic z mých obav se nenaplnilo.
  Šlupka visela standardních třicet centimetrů nad zrcadlově hladkou
plochou zaprášeného šedého ledu, a přestože Pluto nemá téměř žádnou
atmosféru, jeho /atmosféru/ poznám na první pohled. Tma, rozervané
skály, zmrzlý metan, ostré stíny, blízký obzor. Já jsem se objevil také
standardních třicet centimetrů nad povrchem a gravitace planety mne
pomaličku táhla dolů. Dotkl jsem se vejčitého tvaru z nejtemnější tmy,
jaká existuje, a zhmotnil se zpátky na koberci v moci pozemského g.
Veronika se tvářila napjatě. Pomalu jsem schoval Pistol.
  "Tak?!" netrpělivostí nadskakovala.
  "Nechcete si zkusit Slavný První Krok? Jako Armstrong na Měsíci? Na
Marsu už jste taky byli, jestli se nepletu."
  "Cooper, před pár lety. Takže... takže se /to povedlo/?!"
  "Ano. Mohla byste být první Pozemšťan na povrchu Pluta, jestli chcete.
Pravda, já už jsem na něm byl - ale až za nějakých tři sta let. A přede
mnou pár stovek dalších, ale to se nepočítá."
  "Júúú! To mě vůbec nenapadlo!" Veronika zase začala nadskakovat.
  "Největší problém je vymyslet nějakou dostatečně nablblou průpovídku,"
usmál jsem se při vzpomínce, co jsme si vymýšleli my s Elvirou a
Hnusákem, když jsme likvidovali předsunuté základny Protivníků na
planetách, kam lidská noha nevstoupila.
  Veronika se zamyslela: "Něco jako: ,Je to sice má noha, ale jako by to
byla noha celého Lidstva.` Nebo tak?"
  "Jste talent. Ještě trochu a mohla byste do soutěže O nejlepší První
Krok." Piloti měli opravdu soutěž o nejlepší objevitelské prohlášení.
Vykašlali bychom se na to, ale je to tradice, rituál, jehož nedodržení
prý nosí smůlu. Nikdo tomu sice nevěří, ale nikdo se to, pokud vím,
neodvážil porušit. Ve světě, kde fungují násobiče pravděpodobnosti, vám
při myšlence na nedodržení něčeho zažitého, současně s přezíravým
smíchem na rtech přeběhne i něco po zádech. Něco malého a mrazivého.
Nahlas bych to ale nikdy nepřiznal.
  "Tak máte něco?"
  "A nešlo by to bez průpovídky?"
  "Ne."
  "Aha. A co: ,Malý krok pro člověka, velký pro lidstvo`?"
  "Jako bych to už někde slyšel - od reportérky vašeho formátu bych
čekal víc. Ale chcete-li."
  "Tak poraďte!"
  "Co třeba: ,Malé prachy pro lidstvo, velké prachy pro mě`?"
  "To je moc cynické."
  "Ale pravda. Těm prvním obvykle platí za popularitu. Ti další to
odedřou a ještě z toho cvaknou daně."
  Veronice se rozsvítily oči: "Mohli bychom sem dát pomníček! Tak by se
to dalo dokázat! Že jsem byla první!"
  "To jistě. Pár set let po vaší smrti. Ale šup! Teď ať se to hýbe!"
Veronika si doklapla přilbu (už to umí sama, když chce) a tentokrát jsem
si její frekvenci neodpojil. Opravdu mě zajímalo, co řekne.
  Po doteku s černým obdélníkem následovalo zhoupnutí žaludku, obvyklé
při skokové změně gravitace, a už jsme se z výšky třiceti centimetrů
pomaličku snášeli na povrch. Bedlivě jsem dával pozor, aby Veronika
dopadla první.
  "Tady Veronika Braunerová, ACTION TEAM, Pluto. Vážení diváci, opravdu
bych vám přála, abyste tu mohli být se mnou. Abyste všichni mohli být
také první." Dopadla na led a ještě dupla, nadbytečné rukávy se jí
vlnily kolem těla a zpod bot vylétly obláčky prachu. Jako jediný divák v
doslechu jsem společensky zatleskal, zachytil pomalu odlétající
objevitelku a přistál také. Tleskání nebylo slyšet a doufal jsem, že si
Veronika nevšimla otisku mé podrážky, jak jsem se při prvním výstupu
odrazil od povrchu. Z toho "být první" měla opravdu velkou radost.
  Pečlivě jsem svou První Stopu Na Plutu překryl novými otisky; stejně
tak, jako nikdy nikdo neuslyší mou Průpovídku.

		***

  První podařený pravděpodobnostní skok byla naprostá náhoda - obyčejné
začátečnické štěstí.
  Veronika zvládá maximálně milion kilometrů a ,správný směr` je pro ni
devadesátistupňová kulová výseč.
  Hopsali jsme Soustavou čtrnáct dní, než se poprvé - jako modravá
hvězdička v dálavách - objevila Země. Oba jsme z toho měli upřímnou
radost. Co Veronice chybělo v přesnosti, to doháněla vytrvalostí. Pět
skoků denně po každý z těch čtrnácti dnů bych nevydržel ani já. Veronika
to odbývala slovy: ,Alespoň zhubnu.` A opravdu zhubla. A to jí začíná
chutnat tatrgel - experimentuje v jeho mísení s pomerančovým džusem.
  Po dalším skoku Země opět zmizela. Byl to druhý skok toho dne.
  "Co se dá dělat," povzdechl jsem si. Záchvaty zuřivosti mne přešly
koncem prvního týdne - nelze se zlobit na někoho, kdo se tak snaží.
  "Můžu hned skočit ještě jednou," řekla Veronika. Do své Schopnosti se
téměř zamilovala a neustále o ní vyzvídá další a další podrobnosti.
Úspěšně jí lžu - tak si myslí, že ji považuju za pilota, hopsandu.
  Jak řekla, tak udělala.
  Když jsem tentokrát (snad po stotisící) vystoupil, málem jsem nevěřil
vlastním očím. Naštěstí jsem vystoupil s trakční pistolí (to je vždy
lepší, když nevíte, kde skok skončí). Byli jsme na - řekněme - oběžné
dráze kolem Země.
  Nastavil jsem trysky pistole, aby kompenzovaly gravitaci - na mě, na
rozdíl od šlupky, působila. Visel jsem nad osvětlenou stranou, hnací
plyn mi olizoval nohy a čára terminátoru půlila planetu někde kolem
Afriky.
  "Jo! Jo! Jo!" řekl jsem do vzduchoprázdna a rychle se přesunul zpátky,
abych radostnou zprávu sdělil Veronice. V jejím výskání a poskakování
(dokonce mne samou radostí objala) jsem docela zapomněl na drobnou
znepokojivou myšlenku, která se mi při pohledu na Zemi vylíhla kdesi v
temných zákoutích mozku. Veronika mi dala mlaskavou pusu na tvář a o
podchlazený povrch mé ochranné fólie si spálila rty.
  "Teď už jenom vhodně trefit Ameriku a je to." Veronika sice takovéhle
malé vzdálenosti docela zvládá, ale jak přimět její mozek, aby přistál
poblíž adresy, kde drží Hnusáka, jsem naprosto netušil. Před dalším
skokem si ale stejně musí odpočinout.

		***

  "Snažte se zasáhnout Spojené státy a spíš někde vlevo na kraji. Aspoň
přibližně." Veronika kývla a se soustředěně našpulenými rty otočila
aktivačním klíčem. Násobič se rozhučel, a když se rozsvítily všechny
zelené kontrolky, Pravděpodobnost se pohnula.

		***

  "Tak jak je venku?" přivítala mě Veronika a tvářila se napjatě. Že se
k tomu vracím - jednou to vzala tak těsně ke Slunci, že se ze mě při
návratu kouřilo. Nemít pod šaty bojovou kombinézu, měl bych po kremaci.
  "Deštivo," řekl jsem a usmál se.
  Není v Soustavě moc míst, kde opravdu /prší/.
  "Tak jsem to dokázala! Země! Domov!" Veronice se po obličeji rozlilo
obrovské uvolnění a vítězosláva. Vzápětí je opět vystřídala úzkost -
tentokrát ,profesionální`: "Trefila jsem Ameriku?"
  "Nevím, kolem je les. Ale na druhou stranu, aspoň nebudeme tak
nápadní." Nechtěl jsem tahat čerta za nohu, že bych po Veronice chtěl,
aby šlupku dostala do nějakého jezera. Mohla by skončit na Broadwayi
nebo tak. "Oblečte se, půjdeme se porozhlédnout." Přepnul jsem na
praktické problémy: "Máte nějaké hotové peníze? Budeme potřebovat auto a
bude lepší si nějaké pronajmout, než na sebe hned upozorňovat krádeží."
Moje peníze zmizely při bitvě u Huronského jezera spolu s urvanou kapsou
bundy a oběma pistolemi.
  "Peněženku mám...," zamyslela se Veronika a odběhla do své ložnice. Za
chvilku skrz otevřené dveře zavolala: "Něco přes sto padesát dolarů!"
  "To bude stačit," kývl jsem. To už jsem si přes bojovou kombinézu
oblékal své pozemské šaty. Prastará kožená bunda dostala v regenerátoru
šlupky hezkých pár let k dobru. Všechny prodřeniny a trhliny zmizely,
ztracená kapsa i záda urvaná pées byly zpět a kůže se stala vláčnou a
tak hezky matně lesklou. Kalhoty jsem si přetáhl přes vršky bot -
nechtěl jsem jejich motocyklovou výškou a přezkami budit zbytečnou
pozornost, ale na druhou stranu jsem se nechtěl připravit o bojovou
rychlost: podrážky sebelepších ,lidských` bot by mne opustily, jen bych
trochu zabral. Přendal jsem si Pistol ze speciální kapsy v kombinéze do
kapsy u bundy, trochu se zamyslel a otevřel jednu ze spodních zásuvek ve
skříni vedle rakve.
  "Umíte zacházet s pistolí?" Veronika se vrátila z ložnice oblečená ,na
ven` a zvědavě mi nakukovala přes rameno - nikdy si nedá ujít nic, co by
jí mohlo říci více o mém Čase.
  "Samozřejmě," dopínala neposlušný zip bundy a mezi koleny tiskla
černou dámskou baretku a kabelku (kabelu).
  "I s takovouhle?" vyndal jsem jednu ze zbraní, které si do šlupky
natahal Hnusák. Jako bych ho slyšel: ,Víš, jakou to v našem Čase bude
mít cenu, negře? Urvou mi za to ruce!` Vždy zamával všemi čtyřmi horními
končetinami.
  "Je dost velká. A lehká," řekla Veronika a ,znalecky` hranatou černou
zbraň potěžkala. Docela příjemně mne překvapila - asi už někdy předtím
nějakou pistoli opravdu viděla, protože ji neupustila, a dokonce ji
držela za pažbu. Jak si pistoli prohlížela, nevinně mi mířila na
žaludek.
  "Je to desítka, jsme-li v Americe, čtyřicítka."
  "Zní to jako pivo nebo jako teplota."
  Přešel jsem ,vtip` táhlým nadechnutím (podobné nablbliny poslouchám
celých posledních čtrnáct dní, tak už jsem se obrnil) a pokračoval ve
výkladu: "... rakouský Glock 37, devatenáct nábojů, spoušťová pojistka,
vypínatelný elektronický tlumič, možná palba dávkami." Veronika
rutinovaně zkusila natáhnout závěr, pažba jí vyklouzla a pistole mi
cinkla o čelo. "Vidím, že jste opravdu odborník," chytil jsem zbraň,
zasunul zásobník a vrátil ji Veronice: "Konec humorů, teď je nabitá."
Nepamatuju si už, co Hnusák tehdy koupil za náboje, ale on měl vždycky
rád to nejlepší - to pro něj znamenalo nejsilnější a nejvýkonnější. "Tak
bacha," zvedl jsem prst. Veronika polkla.
  Po krátkém zamyšlení jsem si jeden glock vzal také. Po druhém krátkém
zamyšlení druhý. V zásuvce jich zbylo ještě asi deset. Mimo jiné.
  "A co s tím mám jako dělat?" Veronika stála tak trochu strnule,
nabitou pistoli pořád v ruce. Držela si ji od těla jako něco, čeho se
poněkud štítí.
  "Dejte si ji do kapsy. Nebo chcete pouzdro?"
  "Ne, tak to nemyslím."
  Zaraženě jsem se na ni podíval.
  "Aha," konečně mi došlo, co myslí. "Pistole jsou na zabíjení lidí -
obvykle. A jsou na to dost vhodné."
  "Zabíjet lidi?! Já? Proč!?" Veronika se najednou tvářila šokovaně.
  Otočil jsem se k ní a narovnal se: "Dobře, vyjasníme si to radši hned.
Spolupracujete se mnou. Spolupracujete se mnou zcela dobrovolně. To
znamená, že i proti vám stojí všechny ozbrojené složky celých USA. A
musíme osvobodit Hnusáka. Musíme zjistit, co se mnou je a proč to se
mnou je - můj mozek myslím. Musíme se vrátit do našeho Času...," zarazil
jsem se, "tedy vy ne, ale my s Hnusákem určitě. A v mém Čase jsme
jediní, kteří dokážou udržet Protivníky v odstupu. To je priorita číslo
jedna. Tady o ní samozřejmě nikdo neví, nikoho nezajímá, nikdo jí
nevěří. Takže s každým, koho ve zdejším Čase budete nucena zabít,
přiblížíte spáse celé budoucí Lidstvo. Jako já." Otočil jsem se zpět ke
skříni a strčil si do kapes několik zásobníků. Pár jsem jich podal i
Veronice.
  "A mimo to, zabíjení je docela zábava."

		***

  Když jsme byli připraveni vystoupit, bledá Veronika se zeptala:
"Nechcete něco na hlavu?" Dokud neřekla: "Říkal jste, že tam prší,"
nevěděl jsem, jak to myslí.
  "Pozor schod," oplatil jsem jí.
  Když se na mě nechápavě podívala, vzal jsem ji za ruku a dotkl se
černého obdélníku. Pées se mi jemně zakouslo do lýtka.

		***

  S tím schodem to nebyl jen žertík. Ono zničehonic spadnout z třiceti
centimetrů může dost bolet. Veronika překvapeně vyhekla, promočená tráva
nám mlaskla pod nohama a já se zabořil skoro po kotníky do hlíny.
  Pršelo houšť než před chvílí.
  Nebe bylo nízké a tmavošedé a prosvítalo mezi korunami stromů, které
byly temné až do černa. Stromy byly sukovité, tlusté a staré, a
rozpraskanou kůru měly zčernalou vodou. Les páchl syrovým podzimem a
vypadal, jako bychom byli první lidé, kteří se v něm kdy ocitli. A navíc
se stmívalo.
  "Vypadá to tady strašidelně," zašeptala Veronika. Nechápavě jsem se na
ni podíval. V té chvíli ale i pées tak nějak divně zakňučelo. A pak
zatrnulo i mně: zjistil jsem že mi přestal fungovat přijímač v čipu.

		***

  Chlad mi přešel po zádech nahoru, dolů i napříč. Přestože jsem se před
okamžikem chtěl Veroniky zeptat, proč šeptá, zašeptal jsem: "Vědí o nás.
Neptejte se mě jak, ale vědí!" Veronika předvedla oblíbené šíření očí:
"Kdo?" Jen to slůvko vydechla - od úst se jí odpoutalo spolu s obláčkem
páry.
  "Nevím, ale vyřadili mi jeden... jednu funkci," uvědomil jsem si, že
Veronika o čipu neví. "Tady," poklepal jsem si na hlavu.
  "Aha," bez jakékoli ironie opět jen vydýchla, "mohl by to být ten
kovový půlmotorka-půldémon?"
  "Kdo ví."
  Tím, že mi připomněla Kyberkentaura, mi taky zrovna moc chuti do
života nepřidala. Vzpomněl jsem si i na Pohřbené a pevněji sevřel
pažbičku Pistolu. Ani jsem si nevšiml, kdy jsem zbraň vytáhl. Les kolem
vypadal pořád stejně, pršelo pořád stejně, ale ze stínů v mokrém
podrostu dýchalo nebezpečí.
  Satelitní navigace mi s vyřazeným přijímačem samozřejmě nefungovala,
ale primitivní navigační funkce čipu zůstaly: "Tudy," ukázal jsem a
,rázně` vykročil.

		***

  "Kam jdeme?" nedala se Veronika lesem zastrašit (umlčet) nadlouho.
  "Na západ."
  "Proč na západ?"
  "Zeměpisná šířka je přibližně správná, a kdybyste čistě náhodou
trefila i západní pobřeží, tak to máme k velkým městům na západě blíž
než k těm na východě. A Hnusáka drží nedaleko Tacomy, stát Washington."
  Přestože už byla skoro tma, les kolem vypadal jen jako les. Nikde
žádní nepřátelé, žádní Pohřbení. Jen déšť.
  "To je vzdoušek, pane!" Veronika a její komentáře. Copak vzduch byl
fajn, ale měkká, vodou nasáklá půda nebyla pro mých dvě stě osmdesát
kilo nic moc. I pées mělo problémy a bořilo se - má nohy navržené na
pohyb po pevných podkladech. V okamžiku, kdy jsem vzpomínal na asfaltové
silnice, betonové chodníky a protismykovým plastem vykládané chodby
kosmických stanic, jsem rozhrnul jedno obzvlášť husté (hnusně mokré)
křoví, za kterým se objevil do hloubky vyježděný... úvoz se tomu říká,
  "Civilizace!" tiše zavýskla Veronika. "Už jsem se bála, že jsem to
posadila někam doprostřed Kanady, a že půjdeme týden, než narazíme na
nějakou cestu!" Sklouzla do úvozu, postavila se na vyšší travnatý pruh
uprostřed a dvakrát "bujně" dupla.
  "Doprava, nebo doleva?"
  Já jsem měl poměrně neodbytný pocit, že úvozem bychom chodit neměli.
Ale vypadal mnohem pevněji než lesní půda.
  "Doprava, nebo doleva!?" netrpělivě zopakovala Veronika.
  "Doprava," sklouzl jsem dolů k ní a opravdu to tam bylo pevnější.
"Jestli to nebude moc zatáčet, je to přibližně náš směr."
  Po pár metrech se Veronika zastavila vprostřed kroku, div jsem do ní
nevrazil:
  "Jak najdeme šlupku?!"
  "Bez obav," usmál jsem se s převahou dlouholetého uživatele. Úsměv mne
ale poměrně rychle přešel - uvědomil jsem si, proč se mi nechtělo úvozem
- Kyberkentaurův útok by byl na úzké, křovím sevřené cestě zatraceně
nečekaný a minimálně pro Veroniku zničující.
  "Kdyby něco, skočte do křoví. A hlavně sebou nesekněte o zem," dodal
jsem, když jsem si vzpomněl, jak Kyberkentaur v Praze rozjel audi.
  "Co kdyby něco?" Veroničin hlas zněl trochu udýchaně, ale doposud
radostně nad objevením cesty.
  "To lehce poznáte."
  "Po zemi se mi tady stejně moc válet nechce," ukázala na rozmočenou
hromádku něčeho, co zrovna dvakrát nevonělo. Podobných hromádek bylo v
obou vyježděných kolejích a kalužích podél travnatého pruhu plno.
  "Co je to?" zeptal jsem se.
  "Cože?! To si ze mě děláte... !" Najednou se zastavila a otočila, zase
měla rozšířené oči. "Vy jste nikdy neviďel koně!"
  "Mockrát. Ve filmu. Mám rád historické westerny."
  "Aha! Ale ve filmech koně na záchod nechodí."
  "Aha. Tady asi taky ne," řekl jsem a začal si dávat bedlivý pozor,
abych do těch věcí už víckrát nešlápl.

		***

  Asi po dvaceti minutách pées slabě zavrčelo a ve stejné chvíli
Veronika řekla: "Cítím kouř."
  "Dolfi taky. Co je to za kouř?"
  "Kouř. Normální kouř," pokrčila Veronika rameny. "Jako když něco
hoří."
  "Ale hoří /co/," řekl jsem netrpělivě. Čich je jeden ze smyslů, který
mám normálně lidský - lidský za tři sta let, tedy dost špatný.
  "Dřevo," upřesnila Veronika.
  Za dalších pět minut už se skoro úplně setmělo, slábnoucí déšť docela
ustal, úvoz zatočil, a pak jsem uslyšel zvuky značící přítomnost mnoha
lidí promísené psím štěkáním a koňským dupáním a frkáním - to také znám
z filmů.

		***

  "Jsme určitě v Americe," řekla Veronika, když úvoz vyústil na velkou,
nepravidelnou, podupanou a rozbahněnou louku.
  Na louce stálo snad šedesát různě velkých špičatých stanů, několik
uprostřed bylo větších a dva úplně uprostřed byly největší a visely na
nich urousané barevné prapory. Všechny stany měly na prověšených
zmáčených bocích černá znamení kříže a plály mezi nimi tři velké hranice
a několik menších ohňů, u kterých posedávaly desítky podivně oblečených
lidí. V načervenalém měňavém světle bylo vidět, že látka největšího
stanu je zdobená něčím blýskavým. Od lesa z druhé strany přicházela
skupina mužů táhnoucí kusy dřeva - právě vstoupili do světla. Vlevo,
nedaleko od nás, bylo zaparkováno snad čtyřicet koní a stádečko menších
rohatých tvorů - krávy se jim, tuším, říkalo - všechna zvířata jedla a
smrděla. Celé to ostatně smrdělo - pach nemytých, zapařených lidských
těl je mi důvěrně známý z mého Času.
  "O koních se asi neříká ,zaparkováno`?"
  "Ustájeno na noc," poučila mě Veronika. Vzápětí zamyšleně dodala:
"Pravda, stáj tu taky není."
  Člověk v pomlácené orezlé přilbici přecházející mezi námi a koňmi asi
něco zaslechl a zahleděl se naším směrem. Byl ale oslněný ohni, tak jsme
pro něj stáli v černočerné temnotě. V té chvíli si nás ale všimli psi
pobíhající táborem a začali naším směrem zuřivě štěkat. Pées potichu
zavrčelo.
  "Buď tady natáčejí film, nebo je to jeden z těch ,návratů`. To se tady
v Americe prý dost rozmáhá, poslední dobou." Protože jsem nic neříkal,
Veronika v poučování pokračovala: "Znáte to, jedni si postaví vesnici a
žiji jako lovci mamutů, jiní si postaví týpí a žijí jako Indiáni, jiní
si vezmou přilby a meče..."
  Muž u koní namířil naším směrem dlouhou bodnou zbraň a něco hrubým
hlasem vykřikl přes rameno. Byla to sice angličtina, ale nářečí, kterému
jsem téměř nerozuměl.
  "Tak co myslíte, je to film, nebo návrat?" Veronika na muže v přilbici
bezstarostně zamávala, "všechno to vypadá tak fortelně, kulisy obyčejně
bývají fórovější, takže spíš návrat. Myslíte, že nás provedou?"
  "To bezesporu."
  Mezi stany se zahemžilo, muži začali zapalovat louče, křičeli na sebe
a ve spěchu si z vysokých jehlanů rozebírali tyčovité zbraně, nebo už v
rukou měli neohrabané meče. Proti tomu, jaký používala Elvira, vypadaly
nebezpečně asi jako klacky.
  "Hrají to opravdu realisticky, sledujte ten /úžasný/ starý jazyk!"
natěšeně začala poskakovat Veronika, "myslíte, že mě nechají udělat
reportáž?"
  "Realisticky. To máte pravdu - obzvlášť támhleten na kříži," ukázal
jsem na druhou stranu tábora. Kříž byl zpoloviny ve tmě, ale když se
Veronika soustředila, i její oči v odlescích plamenů odhalily, co na něm
visí.
  Já už jsem věděl, co se mi zdálo divného při výstupu na oběžné dráze.
Už jsem věděl, proč je tu tak čistý vzduch a proč mi nefunguje přijímač
v čipu. Na jednu stranu bylo to poslední zjištění příjemné (čip je v
pořádku), na druhou stranu byla všechna zjištění /dost/ děsivá.
  "To je panečku figurína! Myslíte, že nás taky budou mučit?" Veronika
mě vesele plácla do ramene. "To byl vtip! To bude, pane, reportáž!"
  "To bude," řekl jsem temně. Já jsem svůj první skok časem také
zpočátku nechápal, nevěřil mu a snažil se vše podivné vysvětlit známými
postupy. Jenom jsem se divil, že Veronika necítí zápach hnijícího masa,
neklamně se mezi všemi těmi smrady linoucí od kříže.

		***

  "Stůjte naprosto klidně," řekl jsem.
  Kolem se svíral kruh vrčících psů a mlčenlivých mužů. Muži byli o
hlavu menší dokonce než Veronika - já jsem se mezi nimi tyčil jako
rozhledna. Ti, kteří měli pochodně, jimi točili. Plameny hučely a létaly
z nich jiskry.
  Spolu se zápachem ,jako když hoří asfalt` jsem cítil intenzivní pach
nemytých těl, výkalů, moči a krve. Veronika si držela ruku před nosem.
Muži, když zjistili jak vypadáme, poodstoupili a dva odběhli zřejmě pro
někoho kompetentního. Nikdo z nich zatím nepromluvil, jen louče prskaly
a z tábora se ozýval stále sílící ruch.
  Přestože se vojáci stáhli, špičky jejich dlouhých zbraní se ocitly až
nepříjemně blízko mé a Veroničiny hrudi. Dolfi se mi bokem opíral o nohu
a kontroloval prostor za zády. Mimoto hlubokým vrčením držel v odstupu
psy.
  "Jste lidé, či démoni?!" osmělil se jeden z ozbrojenců a šťouchl do mě
hrotem zbraně. Když jsem se soustředil, rozuměl jsem docela dobře.
  "Ta řeč opravdu zní skoro jako staroangličtina! Jenom kdyby tak
nepáchli!" tichounce špitla Veronika a podle jejího tónu jsem odhadl, že
se těší, co bude dál. Muž do mě znova šťouchl, tentokrát silněji. Mírným
gestem jsem zbraň odklonil. V ten okamžik se všechny ostatní hroty
přiblížily. V univerzálně srozumitelném posunku jsem zvedl ruce a řekl:
"Jsme vaši přátelé."
  Chvilku bylo ohromené ticho, pak všichni do jednoho vybuchli smíchem.
  "Jsme vaši přátelé!" pokusil se zopakovat s mým moderním přízvukem
muž, který do mne píchl, a zjizvený vousatý obličej se mu v komíhavém
svitu pochodní kroutil ve šklebu vpravdě nehezkém. Co jsem viděl, měl
tři, možná čtyři zuby.
  "To je úžasný realismus!" všimla si toho i Veronika a zase radostí
nadskakovala. "To bude reportáž!" Tak s tímhle už mne začínala štvát.
Dal jsem si ruku před ústa a zašeptal: "Od určité úrovně je realismus
pravda!"
  Veronika se na mne podívala a hlasitě škytla. To veselí předtím byla
jen taková slupka. I ona už tušila, ale nechtěla si přiznat. Slupka
napraskla.
  Mé gesto bylo následováno dalším přiblížením zbraní. Některé se
přiblížily tak, že mi udělaly díry do bundy.
  "To nemyslíte vážně!" zkusila puklinu zacelit Veronika, ale tradiční
poskakování přešlo v tradiční šíření očí. Neřekl jsem nic, jen jsem se
na ni podíval. Očividně si přitom vzpomněla na mé vyprávění, jak jsem se
dostal do jejího Času. A když čtrnáct dní používáte násobič
pravděpodobnosti, je těžké neuvěřit. Můj skok nás prostě nezanesl jenom
na Pluto.
  "Ale... !" ještě naposledy se mi pokusila rozmluvit skutečnost.
  "Mlčte!" sykl jsem a špice se mi opřely až o bojovou kombinézu.
Odněkud z hloubi mého podvědomí se vynořilo slovo kopí. Ty zbraně přesně
odpovídaly popisu, který se vynořil vzápětí: těžké, až
padesáticentimetrové oboustranně broušené ostří na dvoumetrovém ratišti.
Na rozdíl od takzvaného oštěpu neslouží k vrhání, ale k boji muže proti
muži a boji pěšáka proti jezdci. V rukou vycvičeného vojáka jedna z
nejnebezpečnějších chladných zbraní. Rozhlédl jsem se po ozbrojencích -
byli sice malí, ale svaly pod podivnými šupinatými hazukami vypadaly až
neuvěřitelně. A že by nebyli dobře vycvičeni... Podle množství jizev,
useknutých uší a pásek přes oči už prošli nejednou bitvou. Pravda, během
dvou sekund bych je mohl pozabíjet i s těmi psy, ale Veronika by to
nepřežila a z dlouhodobého hlediska by to také nebylo vhodné. I když...
Co je mi vlastně do toho, jestli zabijí Veroniku nebo nezabijí? I
když... ! Mé vykolejené myšlení se pomalu vracelo do původních mezí -
ani já se s cestami časem nesmiřuji dvakrát snadno. Veronika jediná teď
může ovládat násobič - já už to zřetelně nesmím ani zkusit - takže
Veronika musí žít. Znovu jsem zvedl ruce a usmál se: "Jsme vaši
přátelé!" Záměrně jsem tak vyvolal druhou vlnu smíchu. Smích sbližuje.
  Někdy je smích opravdu fajn - má-li ten, kdo se jím otřásá, v rukou
kopí, tak ne. Než mi špice udělaly do bundy další díry, naštěstí se
zezadu ozval ostrý panovačný hlas:
  "Král! Přichází král!"
  Ozbrojenci se uctivě rozestoupili.
  "Jak jste na tom se znalostmi historie?" po straně jsem šeptl na
Veroniku a kolenem strčil do pées, aby nevrčelo.
  Veronika byla v šoku a vypadala, že se sotva drží na nohou, natož
nějaká historie. Takže jsem v tom zase sám.
  Jako vždy.

		***

  Muž, který se objevil v uličce mezi vojáky, byl vysoký skoro jako já a
ještě daleko svalnatější než oni. Jeho prsní pancíř byl ozdobený zlatým
křížem a přes ramena měl purpurový plášť. Ten pancíř byl posekaný a
zprohýbaný a cákance zaschlé krve přes zlatý ornament byly zřetelně
cizí. Muž měl dlouhé, mastnotou tmavé vlasy, rozcuchané vousy a vypadal
unaveně - modré oči ale byly studené a ostražité. U boku se mu houpal
meč s velkou křížovou záštitou a šli za ním dva tělesní strážci, nebo
kdo.
  Král zastavil dva kroky přede mnou a upřeně se na mne zahleděl. Vojáci
pozvedli pochodně, aby ho neoslňovali a aby na mne a Veroniku padlo co
nejvíce světla.
  "Na co ta maska?" ukázal na mě. Uvědomil jsem si, že mám černé brýle.
"Jsi slepý?"
  "Ne."
  "Ne - také odpověď," král mluvil mnohem srozumitelněji než jeho lidé.
"Protože nejsi slepý, víš, kdo jsem, a tedy víš, jak by ses měl chovat,"
otočil se na jednoho z mužů, kteří přišli s ním: "Na kříž." Bez dalšího
vykročil zpět do tábora.
  Jeho poslední větě velmi dobře rozuměla i Veronika. Šok rázem opadl a
akční reportérka projevila až neuvěřitelnou přizpůsobivost a
duchapřítomnost:
  "Pane! Promiň nám naši nezdvořilost!" padla na kolena. Král šel dál.
"Mluvíme možná trochu jinak než vy a neznáme zvyky, ale přesto jsme
dobří křesťané!" Přestože vojáci Veroniku už smýkali k lesu a já sahal
po glocku, to poslední slovo zapůsobilo jako kouzlo: Všichni strnuli,
vojáci Veroniku pustili, hroty kopí se sklonily a král se otočil a vyšší
z jeho nohsledů řekl:
  "Jakže?! Vy se hlásíte k víře v Pána Ježíše?" Pohlédl na krále a s
lehkou úklonou řekl: "Pane, dobrých křesťanů je v těchto prokletých
dobách v tvé zemi nemnoho. Velmi nemnoho." Muž, který se nás zastal, byl
vychrtlý, měl kastrólovitý účes s vyholeným kolečkem na temeni a byl
oblečený v dlouhém černém rouchu. Za opaskem z tlustého provazu měl
zbraň z ostnaté koule, řetězu a krátké rukojeti. Spodní lem roucha měl
obalený krustou zaschlého krvavého bahna a mezi ulepenými ostny koule
byly namotány vlasy i s kousky kůže a lebky.
  "Ano, Ježíš je náš Pán," řekl jsem bez zaváhání a také padl na kolena.
Nikdo si naštěstí nevšiml, jak se země otřásla a jak jsem se zabořil. Tu
větu o Ježíšovi vypaloval v mém Čase klan Poslů Pravdy do čela svým
obětem, proto ji znám. Jinak jsem naprosto nevěděl, o čem je řeč, jen
jsem měl za to, že známost s králem by pro mne mohla být výhodnější, než
je všechny pozabíjet.
  "Můžete svou víru nějak prokázat? Královské slovo již bylo vyřčeno a
Víra je jediný důvod, proč jej vzít zpět," řekl král. "Jestli byla vaše
slova lživá, kříž vás nemine, a navíc vaše duše nikdy nedojdou pokoje!"
  "Tady, pohleď, pane," sáhla si Veronika za triko a vytáhla řetízek s
malým zlatým křížkem. Ve světle pochodní se matně blýskal. Všichni kolem
se pokřižovali. Díky bojové rychlosti jsem se za nimi ani moc neopozdil.
  "Musím znamení Víry nosit skrytě, doba nám, křtěným, nepřeje,"
neuvěřitelně drze improvizovala, "ale má duše je plně oddána Pánu,"
zvedla oči k nebi a sepjala ruce. Doufal jsem jen, že to s tou
pohotovostí nepřežene. Ale i ti hrubí vojáci uznale přikývli.
  "A ty, muži s maskou?" otočil se na mne druhý z králových nohsledů.
Kříž na jeho zbroji nebyl zlatý a jeho plášť nebyl purpurový, ale podle
všeho to byl příslušník klanové elity - šlechtic se jim tady tuším
říká. Měl křivý nos po špatně srovnané zlomenině, šedé vousy a chytrý,
tvrdý pohled.
  Všechny oči se otočily na mne.
  "I já znamení své Víry musím nosit skrytě," řekl jsem a hlavou mi
přímo létaly blesky, co jim mám ukázat. Blesky! Sáhl jsem do kapsy a
vytáhl jeden z náhradních zdrojů do Pistolu. Na ozdobu je sice trochu
divný, ale jako kříž vypadá.
  "Podivné," řekl křivonosý a vzal mi akumulátor z dlaně. Naštěstí si
předtím sundal kovovou rukavici.
  "Na co máš onu masku?" zopakoval král otázku.
  "Postihla mne zlá choroba a mé oči vypadají nezvykle," sklonil jsem
hlavu, "ďábelsky," pokřižoval jsem se.
  "Dolů s tím!" rozkázal král.
  Když jsem si sundal brýle a mé oči se zaleskly ve svitu pochodní,
následovalo další obecné křižování.
  "Protože jeho ruku znamení Pánovo nespálí, ďábel to není," řekl
křivonosý a vrátil mi akumulátor. Nikdo jiný moc přesvědčeně nevypadal.
  "Ve stanu vedle králova žije ďábel, kterého znamení Pánovo také
nesežehne, earle," řekl vyholený a jeho pravá pěst se obalila kolem
rukojeti krví upatlané zbraně.
  "Ale otče Patricku, to přece nic...," začal křivonosý, ale v tom
okamžiku vyholený pustil rukojeť, cosi tasil z kapsy a mávl mi tím proti
obličeji. Nevím proč, ale nezabil jsem ho. Asi toho na mě bylo poslední
dobou přespříliš a začínají mi slábnout reflexy.
  Po obličeji mi stékaly kapky něčeho teplého. Opatrně jsem jednu olízl
a podle chuti to byla obyčejná zvětralá voda.
  "Není to ďábel, není," tlumeně zašuměli vojáci a o krok, o který při
útoku vyholeného ustoupili, se opět přiblížili.
  "Spokojen, otče Patricku?" řekl král.
  "Nic z lůna Satanova by nepřestálo skropení vodou svěcenou ve Svatém
městě," řekl vyholený a tvářil se méně neústupně. "Ještě by měli říci
svá jména a odkud pocházejí."
  Jména jsem použil pravá, s trvalými bydlišti jsem si zaimprovizoval.
  Prošlo to.
  "Beru své královské slovo zpět," zvedl král hlas, "tento muž - Peytl -
je svobodný. Dostane jídlo a zbroj a postaví se do našich řad. Jeho žena
zůstane s ním." Král se znovu otočil a odcházel. Něco při tom po straně
říkal earlovi.
  Na to, že jsme byli svobodní, nás do tábora dostrkali dost neurvale.

		***

  "Co to může být za krále?" potichu se zeptala Veronika.
  "Nemám zdání. Pro mě je to tady strašně dávno a jediné informace mám z
prehistorických filmů."
  Dva vojáci nás dovedli k velké hranici, ze které se braly uhlíky na
ohniště, nad kterým se peklo nějaké neuvěřitelně voňavé maso. Za
ohništěm stál krytý dvoukoulák a u ohniště tlustý vousáč v dýmem
zčernalé košili, která mu visela až po kolena. Hodil jsem na zem balík
věcí, které jsem před chvílí vyfasoval od brutálně vypadajícího
poddůstojníka v přilbě ozdobené bronzovým pruhem.
  "Jerome, dej tady těm dvěma kus masa," řekl jeden z našich vojáků.
Protože to vypadalo, že nás hlídají na rozkaz samotného krále, nic jsem
proti nim (zatím) nenamítal.
  "Proč bych měl krmit kdejakou sedláckou pakáž?" řekl Jerome a velkou
dřevěnou naběračkou zalovil v kovové vaničce pod pečínkou a pečlivě ji
přelil zčernalým přepáleným tukem.
  "Protože jsem to řekl," zvedl hlas náš strážce, "a tomu chlapovi dej i
pivo."
  "Znovu se tě ptám, Georgi, proč bych... !"
  "Protože ti potřetí říkat nebudu a protože Peytl zítra rozšíří naše
řady v bitvě! Na rozdíl od těch, co drhnou kotle!"
  Jeromovy už tak ohněm brunátné líce ještě zbrunátněly, ale dlouhým
nožem z pečeně odřízl pořádný pruh masa, zručně ho na čepeli
vybalancoval a krátkým švihem zápěstí hodil mým směrem. Bylo to
zamýšleno, aby maso spadlo na zem. Naoko ledabylým pohybem jsem flákotu
chytil mezi palec a ukazovák. Jerome se začal šklebit rozpálený tuk mi
zaškvířil na prstech (rukavice jsem si sundal ještě dřív než brýle -
jsou tak přiléhavé, že v nich vypadám jako s černýma rukama, a to by
tady nemuselo dělat dobrý dojem).
  Když jsem maso nepustil, George uznale zamručel: "Možná budeš větší
posila, než by se mohlo zdát, Peytli." To, jak mi komolili jméno, mne
moc netěšilo, ale smířil jsem se s tím.
  "Nebyl by chleba?" zeptal jsem se.
  "Prý chleba - v poli!" zvedl hlas Jerome. "Ječnou placku podpopelnou
dostaneš - a nohy bys mi za ni zlíbat měl!"
  "Tak placku, ale bez házení."
  Můj modulovaný hlas, a to, že jsem si rozpálené maso v ruce ani
nepřehodil, Jeroma asi varovalo. Přinesl mi z dvoukoláku něco, co
vypadalo jako kulatý kus asfaltu, a když zjistil, že nemám nádobu na
pivo, dokonce mi půjčil dřevěnou mísu.
  "Ber," nalil mi do ní z velkého sudu něco, co páchlo jako staré
kvasnice, "ať si užije i ta tvoje bledule," zachechtal se na Veroniku a
zatvářil se oplzle.
  "Děkuju," řekl jsem, ukázal Veronice na svou výstroj, a když ji vzala,
šli jsme si sednout vedle k hranici. Naši hlídači se stáhli a začali
hrát nějakou chřestivou hru. Ukřižovaná mrtvola páchla po celém táboře,
ale nebylo to tak strašné - večerní vánek foukal od nás k ní.
  Posadili jsme se s Veronikou proti sobě. Já na zem, ona na zmuchlanou
koženou vestu ponýtovanou železnými lamelami a šupinami. "Zbroje, na
rozdíl od zbrojních, je dosti," řekl mi brutální poddůstojník s
bronzovým pásem na přilbě - proto jsem mimo vesty dostal i chrániče
holení a kovovou rukavici (jen jednu), a středně dlouhý, zubatý meč.
Nejdřív mi Bronzová přilba dal i dýku, ale tu mi vzápětí George vzal a
hodil ji zpátky na hromadu ve zbrojním voze. "Na to, abys měl dýku, tě
známe příliš málo," tak divně na mne pohlédl, "a stejně se střez projít
kolem králova stanu. A vůbec se střez středu tábora."
  "Tak ukažte, co jsme to dostali, nevoní to špatně." Veronika se svýma
lidskýma očima neměla v měňavém přísvitu ohňů o jídle tak jasnou
představu jako já. Rozlomil jsem ječnou placku a o meč rozřezal maso na
tři kusy. Jeden jsem podal Dolfimu - ležel vedle nás, zadkem k ohni, měl
přivřené oči a vrtěl ocasem. "Opravdu to nevoní špatně, obzvlášť po
čtrnácti dnech tatrgelu ne," Veronika začichala, "ale něco do toho tak
jakoby zkaženě smrdí, ne?"
  "Ten ukřižovaný?"
  "O tom mi nemluvte," Veronika hlasitě polkla. "Tenhle smrádek je něco
jiného."
  "Tak latrína. Nebo naše pivo."
  Veronika se naklonila nad mísu, chřípí se jí zachvělo a silně
přiškrceným hlasem řekla: "Ano. Pivo je všechno vaše."
  V pivu plavaly spousty věcí - bůh ví, co do něj patřilo, co se
odmočilo z mísy a co do něj vlezlo. Kdo ale jedl tatrgelový recyklát,
ten se hned tak něčeho nelekne. Opatrně jsem se napil. Pivo bylo kyselé,
zvětralé a ty kousky zanášely zuby a tak pomalu se táhly hrdlem. U pití
se sice nesmělo dýchat nosem, ale nápoj byl energeticky velmi vydatný.
Maso bylo nádherně nezdravě připálené.
  "Co je to pod tím masem?" zeptala se Veronika zřejmě předtím přesně
nerozuměla a považovala ječnou podpopelnou placku za cosi jako
jednorázový podnos. Teď se na mě dívala, jak se do placky pokouším
zakousnout, a tvářila se, jako bych u McDonalda jedl tácek. Šlo to asi
tak stejně dobře a už jsem chápal, proč je tu tolik bezzubých lidí -
pées se svou vysokofrekvenční pilou by s tím problémy nemělo.
  George a náš druhý hlídač přestali hrát a tiše si nadávat do
podvodníků, a se zájmen nás začali pozorovat. Když jsem se pokoušel
zakousnout do placky, neudrželi se a hýkavě se rozesmáli.
  "Vypadáte, jako byste placku jedli prvně v životě! Kdo to kdy viděl -
zkoušet jíst ječnici, aniž by se nechala změknout v pivu!" přemohl smích
George.
  "A kdo to kdy viděl, aby křesťan před jídlem nepoděkoval Pánu," řekl
podstatně temnějším hlasem druhý strážce.
  Vzal jsem Veroničinu půlku placky a i se svojí ji položil do piva. Pak
jsem na Veroniku ostře pohlédl a ona naštěstí pochopila: Od dnešního
večera vím, že se Pánu za jídlo děkuje se sepnutýma rukama a skloněnou
hlavou.
  Pak jsme se křižovali, div mi neupadla ruka.
  "To je sraček kolem jedný pitomý večeře!" neudržel jsem se a Veronika
pokazila ceremoniál polohlasným vyprsknutím.

		***

  Už jsme dojídali, když se stalo to, co se stát muselo - ve všech
armádách, o kterých jsem kdy slyšel, je terorizování nováčků oblíbená
zábava. Tahle nebyla výjimkou.
  O oheň vedle pili pivo vojáci, kteří nebyli ve stráži, a hra v kostky
a močení do dálky je zjevně přestávaly bavit. Zaregistroval jsem jejich
najednou tlumené hlasy a netlumený zájem o nás. Rychle jsem si nacpal do
pusy poslední sousto a otřel si prsty o kalhoty.
  "Držte se stranou," řekl jsem Veronice a otočil se, abych měl záda
krytá ohněm.

		***

  Vojáci se začali trousit k naší hranici a chvíli si jen tak nezávazně
povídali a častovali nás obhroublými žerty, jak se tak říkává. Tolik
prdelí, hoven a podobně jsem neslyšel už hodně dlouho.
  "Tak co, knechte, půjčíš mně svou paní? Co mně, /nám/?" konečně se
jeden rozhoupal. Byl to ten zjizvený vousáč, co mi před slabou hodinkou
nadělal kopím nejvíc děr do bundy. Pablesky ohně mu rudě jiskřily v
očích.
  "Nepůjčím," řekl jsem nahlas, ale ne agresivně. Stále jsem seděl,
držel mísu s pivem v levé ruce a točil zbytkem rozmočeného těsta na dně.
  "Ne?!" řekl zjizvený voják, a aniž ze mě spustil oči, hvízdl.

		***

  Hvízdl jenom krátce, ale stačilo to, aby se mezi stany ozval dupot
těžkých tlap a aby se v kruhu světla objevily tři obrovské psí bestie.
Ostře vousáčovi zabrzdily u nohou.
  Psi měli zjizvené hlavy a ramena, uši rozervané na třásně, z tlam
kapaly sliny a v očích se jim stejně jako jejich pánovi odrážel oheň;
široké svalnaté hrudi kryly kožené postroje přichycené k ostnatým
obojkům.
  "A půjčíš ji raději nám, nebo raději mým psům?" po tváři Zjizveného se
rozlil ,krutý úšklebek` a jeho kumpáni se rozesmáli.
  Kumpáni! - kam na takováhle slova chodím?!
  Dál jsem točil mísou, jako bych se snažil z těsta vyrýžovat zlato, psi
mi dýchali do obličeje a strašně jim páchlo z tlam. Podle toho, jak byli
vypasení, se v okolí už nějaký čas bojuje a válečné hroby jsou mělké.
Veronika si držela nos a couvala - v sedě i s šupinatou vestou pod
zadkem.
  "Nepůjčím ji nikomu. A tobě radím, pošli ty smraďochy pryč." Těsto v
míse šplouchalo.
  Zjizvený se na mě nechápavě podíval a pak se zasmál. Velmi krátce a
velmi nahlas. A tentokrát byl jeho výraz vyloženě zlověstný. To už se
kolem natlačil kruh, který se po Zjizveného smíchu začal urychleně
rozšiřovat. Za psy zůstali jen dva lidé - zřejmě Zjizveného nejbližší
druzi.
  "Odvolej nejen psy, ale i ta dvě trapná hovna, co ti stojí za rameny,"
řekl jsem a usmál se.
  Zjizvený chňapl po jílci meče.
  "Dost!" práskl Georgův hlas, "meč si šetři na zítřejší bitvu,
Richarde!"
  Zjizvený Richard ruku stáhl (krajně neochotně) - díval se mi přitom do
očí. Po okamžiku ticha řekl: "Co se stane, když psy neodvolám? Co mi
uděláš? Nebo snad tvůj čokl? Nebo dokonce ta ženská?" Znovu následoval
psychopaticky krátký výbuch smíchu - tentokrát se k němu přidali i
ostatní.
  Dolfi přestal olizovat svůj kus masa (jeho hrubý jazyk funguje jako
pilník, tak věci, co mu opravdu chutnají doslova slíže), vstal, sklopil
uši a zavrčel. Mně, přestože ho znám, přeběhl mráz po zádech. Vojáci se
opět rozesmáli.
  Ty tři psí bestie vycenily zuby - každá z nich byla přinejmenším
dvakrát větší než pées.
  Pak se vše odehrálo s obvyklou rychlostí.
  Mísa na mých kolenou byla plná krve, tráva kolem plná kouřících
vnitřností a z čelistí pées padaly těžké kapky. Tři rozpárané a bezhlavé
psí mrtvoly se válely na jedné hromadě.
  Kolem bylo ticho.
  Zvedl jsem mísu ke rtům a vypil vše, co v ní bylo. Čerstvá krev byla
teplá a vytékala mi koutky na bradu. Pomalu jsem vstal a otřel si ústa.
  Byl jsem o pětadvacet centimetrů vyšší než Zjizvený. On měl hlavu
zakloněnou, já skloněnou a stále jsme si hleděli do očí.
  "Chceš za svými psy, Richarde? Umím to také a stejně rychle," řekl
jsem.
  "Stačilo!" ozval se mnohem autoritativnější hlas než Georgův.
  "Earl! Pozor!" položil Richardovi ruku na rameno jeden z jeho přátel.
Richard ruku setřásl, otočil se, nakročil, jako když odchází a v příštím
okamžiku na mne zaútočil rezavým bodcem, který měl na levém náloketníku.
  Krátkým, téměř neznatelným švihem pěsti jsem mu prověřil žebra. Rána
Richarda zvedla, a jak letěl, povalil i ty dva za sebou. To už kruhem
vojáků prorazil křivonosý šlechtic:
  "Richarde z Pembury! Šetři síly na zítřek, na dánské vlky!" Přísně si
změřil ležící vojáky a otočil se na mne: "Ty, Peytli, pojď, král se tě
chce na cosi vyptat."
  Někoho zřetelně napadlo, že bych mohl být třeba špión. Otci Patrickovi
se mé duhové oči nelíbily asi víc, než na sobě dal znát.
  "Jděte k jinému ohni, Veroniko. Dolfi s vámi zůstane a...," rozhlédl
jsem se, "a s ním se osudu horšího než smrt bát nemusíte. Myslím,"
zašklebil jsem se.

		***

  "Najdu si tě!"
  Dobře jsem to zasyčení mezi hekáním a supěním tří vstávajících mužů
zaslechl.

		***

  V králově stanu - v přístřešku před ním - mne nejdřív dost neurvale
prohledali.
  "Nemá zbraň," řekl jeden ze zbrojnošů - i on měl na přilbě bronzový
pruh.
  "Vstup tedy, Peytli," pobídl mne earl. Oba glocky i Pistol mi nechali.
  Stan byl uvnitř větší, než bych zvenku kdy řekl. Zem byla vystlána
koberci a kožešinami, ve stojanech čadily malé lampy a v železných
mísách řeřavěly uhlíky. Uprostřed stálo velké křeslo - v něm seděl král
a hřál si nad jednou mísou ruce. Jeho zbroj visela na dřevěné konstrukci
a někdo už z ní smyl krev. Král měl dlouhé, modré, zlatě vyšívané
roucho, vlasy rozpuštěné na ramena, vousy učesané a kolem krku řetěz s
křížem.
  Vlevo od krále stál otec Patrick a vedle něj se postavil i earl. Podle
toho, že v místnosti bylo jen jedno křeslo, pochopil jsem, že v králově
přítomnosti sedí jen král.
  Vpravo stál čtvrtý muž. Při pohledu na něj jsem pocítil cosi podivného
- po krátké analýze jsem ten pocit zařadil jako ,úzkost`. A poměrně
silnou. Muž měl stejně jako otec Patrick dlouhý černý šat - ale se
širokými rukávy a bez opasku - po ramenou se mu rozprostírala kápě. Měl
úplně holou, podivně tvarovanou lebku, a přestože byl zřetelně v letech,
kůži měl jako bílý leštěný mramor. Stín kolem jeho tváře vypadal hlubší,
než by měl být a jeho zornice odrážely světlo, jako by za nimi řeřavěla
ocel.
  Earl se mezitím sklonil ke králi a něco mu šeptal. Král zamyšleně
kýval a zimomřivě si nad uhlíky mnul prsty. Já jsem stále pozoroval muže
vpravo - přestože jsem neměl brýle, neuhnul pohledem. Stín kolem jeho
tváře se mi líbil čím dál méně.
  Earl domluvil.
  "Dobrá," král ke mně zdvihl zrak. "Zeptám se přímo: Odkud pocházíš,
Peytli?"
  Veronika mne naštěstí instruovala, jak s vladařem mluvit:
  "Není snadné to vysvětlit, Vaše Veličenstvo," nějak jsem se před
holohlavým nemohl odhodlat ke lhaní.
  "Přesto se pokus... nebo počkej!" zarazil mne velitelským gestem. "Tvé
podivné oblečení a oči, tvá podivná mluva, teď mi earl z Chesteru řekl,
že tvůj pes roztrhal tři válečné psy naráz, a otec Patrick říká, že
nejsi ďábel...," tentokrát gestem umlčel kněze a opravil se, "neříká to
tak docela, pravda." Král zvedl z malého stolku kovový pohár, napil se a
probodl mne ostrým pohledem: "Jsi snad anděl?!"
  "Nemůže to být anděl!" skočil do hovoru otec Patrick. Král se na něj
obrátil kupodivu mírně:
  "Otče, Merlin pravil, že je to posel z nebes. A kdo jiný než andělé
přichází z nebes?" Otec Patrick vypadal, jako když se dusí:
  "Pane, jak můžeš věřit tomu, /tomu/... !" ukázal na holohlavého, "tomu
čaroději, tomu Satanovi! Jak by /on/ mohl vědět...! Anděl!" Tentokrát
ukázal na mě: "Má snad zlatá křídla?! Zní jeho hlas nebesky?! Má
plamenný meč?!"
  "Ale otče Patricku, každý přece ví, že andělé mohou brát podoby
různé," poprvé promluvil ten, jehož král pojmenoval Merlin. To jméno se
mi zdálo povědomé, ale nemohl jsem si vzpomenout odkud. Snad se tak
jmenovala jedna základna v Malém psu.
  "Ty mi nebudeš říkat, co andělé mohou nebo nemohou, stvůro!" zvedl
otec Patrick hlas do pravého zahřímání.
  "Otče!" v králově hlasu se tentokrát zřetelně ozvalo, kdo je tady
král. "Nikoho nebudeš urážet - obzvlášť, když jen díky Merlinovi naše
armáda ještě žije a je schopna bojovat!"
  "To není jeho zásluha, to je zásah ruky Boží!" kněz se v hřímání
překonával.
  "Ruka Boží chápe se našich osudů skrz umění Merlinovo," ukázal král,
že si králem být zaslouží. Kněz se skřípáním zubů zmlkl.
  "Zpět k tobě, Peytli. Jsi tedy anděl seslaný Pánem, předurčený dovést
nás k vítězství?!" Král se znovu napil. Všiml jsem si, že se mu únavou
zachvěla ruka. Možná to nebyla únava. Všiml jsem si také, jak stín kolem
Merlinovy tváře zhoustl - tak jsem jeho kostěný úsměv zahlédl jen já. A
byl jsem přesvědčen, že ví, že jsem to viděl.
  Král čekal na mnou odpověď a ticho začínalo těžknout.
  "Anděl nejsem. Ale jinak je to možné," řekl jsem diplomaticky. Královi
zasvítily oči a naklonil se v křesle dopředu:
  "Máš snad archu úmluvy, aby její blesky rozdrtily nepřátele v prach?!"
  Co jsem na tohle měl říct? Co to sakra je archa úmluvy? Mnohoznačně
jsem pokrčil rameny.
  "Dánů a žoldáků je dvacet na jednoho našeho muže," ztěžka začal mluvit
earl z Chesteru. "Světlovlasí nevěřící vlci dánského prince Erika se
spojili s franskými žoldnéři, aby v našem pánu Alfredovi zničili dědice
koruny Artušovy, aby rozšlapali svatou myšlenku jednotné Anglie. Co však
horšího než přesila: V Erikově blízkosti stojí nepřemožitelný bojovník -
démon. Kosí vojáky Kříže po tuctech a jen Merlinem seslaný stín nám
umožňuje před ním unikat. Jeho bílé vlasy vlají jako rubáš, paže jsou
neúnavné a zuby jako divého zvířete. Prý je to Švéd. Seslal tě snad Pán,
abys zničil tohoto jediného, který zasévá hrůzu do našich srdcí? Hrůzu
stokrát větší než síla franských železných jezdců?"
  A co jsem měl říci na tohle.
  "Možná," opět jsem pokrčil rameny.
  "Kde tedy máš božské zbraně?!" řekli král, earl i otec Patrick
trojhlasně. Než jsem stačil vymyslet něco smysluplného, opět se ozval
tichý hlas Merlinův:
  "Lord Peytl jen s pomocí svého zvířete by byl schopen vyhladit celý
náš tábor téměř holýma rukama."
  Nejenže věděl /tohle/, on věděl, že u sebe mám zbraně. Nechápal jsem
to čím dál víc a má úzkost se stupňovala.
  "Tak proč to již neudělal?" zeptal se s lehkým, přezíravým úsměvem
král.
  "Protože nám ho poslal Otec Ukřižovaného k pomoci," řekl Merlin. "A
protože by při tom boji nedokázal uchránit ženu, kterou potřebuje ke
svému návratu do nebes." Teď už jsem sebou trhl. Podle nulové reakce
všech ostatních ve stanu jsem totiž onu poslední /nahlas/ a /zřetelně/
pronesenou větu slyšel jenom já.
  Úzkost se změnila na studenou tlapu v zátylku. Kdo v trojici útočil na
těžařskou základnu obsazenou Protivníky, ten přitom neví, co je to
strach. Nemůže vědět.
  Ani takovéhle duševní bití v prsa mi nepomohlo.
  "Je nakonec jedno, kým jsi, pane Peytli. Zodpověz mi však dvě otázky,"
král vstal a tvářil se napjatě. Přestože byl skoro stejně vysoký jako
já, vypadal větší:
  "Máš moc pomoci mi?"
  Před holohlavým jsem nemohl lhát: "Ano."
  "A odpřísáhneš mi věrnost?"
  Jakmile jednou řeknete "ano", pak už těžko lze pokračovat jinak. Ale
na druhou stranu, vždycky je lepší trochu se cukat.
  "Má věrnost patří jiným, ale v zítřejší bitvě ti pomohu," řekl jsem.
Král vrhl postranní pohled na Merlina. Zdálo se mi, jako by se obličej
holohlavého ani nepohnul, ale když se na mne král podíval znovu, napětí
z jeho tváře vymizelo:
  "Věřím ti, pane Peytli. Budeš-li potřebovat vůz, aby sis přivezl
zbraně, Merlin ti poskytne svůj." Otec Patrick se pokřižoval a jeho rty
bezhlesně odemílaly nějakou podivnou říkanku. "Nyní můžeš jít," král se
zatvářil, jako bych přestal existovat.
  "Doufám, lorde Peytli, že budeš na ranní modlitbě!" dostihl mne už
před stanem knězův hlas.

		***

  Po krátkém hledání mezi ohni jsem našel Veroniku, ale než jsem stačil
cokoli říci, pées se vymrštilo na nohy a vycenilo zuby. Už v bojové
rychlosti jsem se otočil - za mnou stál Merlin. Přísahal bych, že tam
před okamžikem nebyl - zraková paměť mi ale přehrála stín, rýsující se
proti plamenům.
  "Nemusíš ze mne mít strach, Peytli," řekl a v mírném gestu zvedl ruce
- měl dlouhé tenké prsty a na levém ukazováku prsten ze zčernalého
stříbra. Kámen na něm vypadal jako ploská lebka nějakého netvora.
  Udeřil jsem proti Merlinovi paprskovou zbraní v čipu. Naprosto jsem
nechápal, kde by se v tomto Čase vzaly elektronické implantáty, ale to,
jak do mne viděl, jsem nechápal ještě o něco víc. Merlin přimhouřil oči:
  "Vnímám tvou moc, ale nerozumím jí," stín kolem obličeje mu zhoustl a
měl jsem pocit, jako by se k poli chránícímu můj mozek před
energetickými útoky něco přisálo. "Nerozumím," zopakoval holohlavý. "Ale
nepřišel jsem, abych ti porozuměl - přišel jsem, abych ti ukázal svůj
povoz. Přestože vím o vaší síle," namířil prst na pées, "na Erikovo
vojsko stačit nebude. Ale vím, že nedaleko máš cosi, v čem překonáváte
dálavy nezměrné - nevidím dovnitř a znepokojuje mne to. Doufám však,
stejně jako můj král, že vlastníš... archu úmluvy," usmál se.
"Vlastníš?"
  Podíval jsem se směrem, kde stál jeho vůz a otázku jsem přešel:
"Neumím řídit koně."
  "Vidíš po tmě jako já, ale nejsi jako já," natáhl Merlin ruku, ale
nedotkl se mě. "Nepotřebuješ umět ničeho, moje spřežení pochopí, kam
chceš dojet."
  "Já s koňmi docela umím," Veronika jeho poslední věty určené jen mně
neslyšela a vstala. "Představíte nás, Patejli?" napřáhla ruku. Než jsem
stačil cokoli říci, Merlin se otočil a už v chůzi si přes hlavu přehodil
kápi.
  "Sakra, co je to zač?! Zatracený nezdvořáku!" Veronika reagovala
trochu nepřiměřeně. Únava a stres se začínaly projevovat a dnešní den
musel být náročný i pro dynamickou reportérku akčních zpráv.
  "Tiše," řekl jsem a zatlačil ji zpět do sedu. "Žádné urážky. Je to
nejpodivnější člověk - snad člověk - jakého jsem kdy potkal. A že už
jich pár divných bylo. Jmenuje se Merlin."
  "Merlin?! To je nejprofláknutější jméno, jaké znám. Hej, Merline!
Ještě žes mi nepodal ruku, mohla bych se z tvýho jména poblít!" Vojáci
od okolních ohňů se začali ohlížet a křižovat.
  "Nejvyšší čas, abyste šla spát!"
  Veronika sklesla a zatvářila se zničeně: "Ale kam? Já už bych šla
dávno, ale...," rozhlédla se. Na rozbahněné trávě kolem se válely
odpadky a psí výkaly a kosti a kusy šlach a zakrvácené pruhy plátna a u
nemocničního stanu amputované lidské končetiny a...
  "Mám jet do šlupky pro nějakou archu nebo co, vhodná příležitost,
abyste se tam uklidila. A /uklidnila/."
  "Šlupka, postýlka," Veronika vstala, "a říkal jste dokonce ,jet`?"
  Sebral jsem ze země svou zbroj a meč - to v mém Čase bude ještě lepší
artikl než Hnusákovy pistole.
  Než jsme ušli půl cesty k Merlinovu vozu, stálo kolem nás deset vojáků
a kopí nám mířila na krk. A ani ne tak /nám/, jako Veronice.
  "Mezi stromy jsou lučištníci, a přestože vím, že jsi rychlý, Patejli,
všechny neuhlídáš," za vojáky stál Merlin a dobře jsem si všiml, že mé
jméno už nekomolí. Pocit, že mi tady něco uniká, sílil. "Královo
dovolení se týkalo jen tebe - já se o tvou paní postarám, v mém stanu
bude v bezpečí." Deset kopí a lučištníci - pět jsem jich v infra na
okraji lesa viděl, ale mohlo jich opravdu být i víc. Je hloupé být
závislý na životě obyčejného člověka. A ještě hloupější, když to o vás
vědí.
  "Dobře," řekl jsem.
  "O co jde? Já s tím chlapem nikam nejdu a... !"
  "Následuj mne, paní Veroniko," řekl Merlin a Veronice zesklovatěly oči
a napřažená ruka zůstala trčet jako pahýl větve.
  "Opravdu, nic se jí nestane. Pokud se vrátíš," druhá věta byla zase
jen pro mne. Pohlédl jsem Merlinovi do očí. Přes stín halící jeho tvář
se mi nyní zdálo, že v nich mimo řeřavění žije i bledé světlo. "Já jsem
na rozdíl od tebe věrnost králi přísahal." Merlin se otočil a vzal
Veroniku za loket. Napadlo mne, že jsem klidně mohl přísahat také
přísaha sem, přísaha tam... Zamyšleně jsem pozoroval Merlinova záda.
  Asi ho nemohu pochopit. Ale myslím, že zabít ano.

		***

  Kopí se sklonila, vojáci se rozestoupili a rychlým krokem se vrátili
do tábora. Došel jsem k vozu a hodil svou zbroj i meč dovnitř.
  Byl to široký černý dvoukolák s loukoťovými koly zakovanými do
ocelových obručí. Nedůvěřivě jsem povoz obešel - oba koně byli také
černí a už byli... přidělaní asi ne, zapřažení, to je to slovo. Stáli
jako sochy. Dobře si pamatuju, jak velcí byli ti kovbojští ve westernech
- tihle byli tak o padesát procent větší: vyšší, širší, svalnatější.
Hrudi a hlavy měli zakované v ostnatých pancířích, stejně tak přední
nohy. Z plátu na čele jim trčelo po půlmetrovém šroubovitém rohu, a z
černých nemrkajících očí žhnuly odrazy pohasínajících ohňů. Když se to
tak vezme, byly to pěkné obludy.
  Halas v táboře už utichal a ze stanů se ozývalo chrápání spících a
sténání raněných.
  "Tak, /koníčci/, prý umíte poslouchat na slovo - dva kroky vpřed,"
řekl jsem a tak tak uskočil. Protože jsem nevěřil, že se něco stane,
stál jsem před nimi a jejich kroky byly (navíc) o dost delší, než jsem
čekal.
  "Ono to funguje," zašeptal jsem. Pées, které se mi opíralo o nohu,
trhlo hlavou a zakňučelo - tak jsem tentokrát Merlina přicházet zahlédl.
  "Vrať se do ranní mše, lorde Patejli, bitva začne za úsvitu, a pak
budu své spřežení potřebovat. A chci tě varovat - nezúčastníš-li se
obřadu, otec Patrick je rozhodnut nechat tě upálit." Merlin se zase tak
kostěně usmál.
  Zatvářil jsem se vystrašeně - hlavou mi ale táhlo, že přece jen neví
všechno. V bojové kombinéze se klidně můžu koupat v hořícím napalmu.
  "Vrátím se," přikývl jsem a vyhoupl se na vůz. Nohy pées zaškrabaly po
postranici a vůz pod naší vahou zaskřípal.
  "Jsi těžký, lorde Patejli," nepřehlédl to Merlin, "ale moje jednorožce
hned tak něco neunaví. Sbohem."
  "Nazdar," odpověděl jsem a poprvé v jeho tváři zahlédl cosi jako
překvapení.

		***

  Koně - vlastně jednorožci - se dali ovládat jako velmi pokročilé
automobily ve Veroničině Čase - hlasem. Ta auta mají pro případ selhání
volant, jednorožci takové ty ovládací špagáty neměli. Asi neselhávají.
  Podle toho, jak běželi rychle, viděli ve tmě jako já. Přehnali jsme se
podél lesa a kola nadskočila přes řadu hrobů - kříže se v měkké vlhké
půdě nakláněly. Prosvištěli jsme úvozem a vítr hvízdal jako na motorce.
Byl jsem zvědavý, co jednorožci udělají, až jim přikážu odbočit do lesa.
  Jednoduše odbočili.
  Pokračovali jsme sice pomaleji, ale černým obludám se snad nemohlo
postavit nic - dokázaly srazit i strom. Nejsem si jistý, ale tohle
neuměli ani ti filmoví kovbojští.
  "Stát!" řekl jsem, když se v temnotě objevila vejčitá skvrna tmy
absolutní. Tady u šlupky jsem na jednorožcích poprvé zahlédl cosi jako
neklid. Oba dvakrát zafrkali a kývali hlavami.
  "Počkejte tady," poplácal jsem levé zvíře po pancéřované hrudi, a s
pées u nohy a balíkem zbroje v podpaží se dotkl pravděpodobnostního
pole.

		***

  "Domove, sladký domove," zbroj zarachotila o podlahu. Byl jsem sice
unavený, ale musel jsem hned do práce. Sedl jsem si k monitoru a navázal
s palubním počítačem přímé spojení.
  Jako první jsem si nastudoval zdejší Víru. Její velký šéf je bytost
bez tváře a beze jména zvaná "Pán" nebo "Hospodin" a jeho
nejuznávanějším následovníkem Ježíš Kristus zvaný "Syn" nebo "Beránek".
Když jsem ho viděl, jak visí na kříži, zasvědily mne jizvy na dlaních:
"Tak tebe myslel Stanislawski tehdy v Moskvě a tebe vzýval - bude vzývat
- klan Poslů Pravdy. Hároši." O Hospodinovi, Ježíšovi a jejich činech se
psalo v knize jménem Bible, z které jsem také zjistil, kdo je to ten
anděl, co mne za něj považuje král Alfred. Cituji: /V téže noci přišel
anděl Hospodinův a porazil v ležení asyrském 180 000 mužů. Sláva
Hospodinovi./ Tak to bych nezvládl ani já. Hospodin a jeho lidé šli na
věc vůbec ostře - masové vraždění bylo jejich nejoblíbenější činností, a
pokud bylo mrtvých pod deset tisíc, brali to jako detail, jako něco, o
čem se nemá smysl moc rozepisovat. Opět cituji: /Pobili mužů jejich, žen
jejich, nemluvňat jejich i oslů jejich./
  Jak surové.
  Hospodina jsem chápal, Ježíše nikoli - proč se nechal ukřižovat, jsem
nepostřehl ani na druhé čtení. Potřetí už jsem to nečetl. Jinak je ta
Víra typické vymývání mozků, které vojákům umožňuje lépe bojovat. Věří,
že nikdy nezemřou, ale jen /padnou/, a že vše, co ve jménu Božím
udělají, je už předem odpuštěno.
  "Tak tohle je ta archa," počítač mi zobrazil neumělou kresbu čtyř mužů
nesoucích na břevnech velkou hranatou bednu - asi jako čtyři krabice od
banánů na sobě. Kněží to nosili do bitev a jako obvykle /Síla
Hospodinova převeliká nepřátele v prach srážela po tisících, i ženy
jeho, pacholata jeho a hovada jeho./ "Mají v tom být nějaká přikázání...
tady to máme: Nevezmeš Božího jména nadarmo, nesesmilníš, hm, hm, hm,
nezabiješ...," dál jsem nečetl. A přesně v té chvíli mne napadlo, co
bych mohl za archu vydávat. Podle odrazu v monitoru jsem se docela
/ošklivě/ usmál.
  Jako druhé jsem si nastudoval zdejší zbraně - podle jmen krále Alfreda
a dánského prince Erika je něco kolem roku 875, zbraně jsou výhradně
chladné a značně rozmanité. Například ta Patrickova koule na řetězu s
držadlem je na blízko modifikovaný řemdih ranného typu.
  Při čtení jsem se mimochodem dozvěděl, co to znamená, když mi Merlin
říká lorde - je to až podezřele uctivé.
  Za třetí jsem chtěl zjistit něco o zítřejší bitvě, ale počítač o ní
nic nevěděl.
  Pak jsem se vysprchoval a na pár hodin si zdříml. Hlad jsem po večeři
v ležení neměl a Dolfi také ještě spokojeně říhal.

		***

  Když jsem se vzbudil, vyvstal další problém. Věděl jsem, že se boji
muže proti muži nevyhnu - jestli je našich nepřátel opravdu
dvacetinásobek, pak jich odhadem bude něco kolem deseti tisíc - to by
zvládla snad jen opravdová archa úmluvy nebo jiná zbraň hromadného
ničení. Z toho plyne, že musím mít bojovou kombinézu, a ta je bohužel
příliš výstřední i pro tento Čas. Takže si něco musím vzít na ni. "Takže
mě ten krunýř nemine," povzdechl jsem si. Má zdánlivá nezranitelnost by
byla zcela jednoznačně vykládána jako ďábelská.
  Na kombinézu jsem si oblékl své oblíbené volné kalhoty s mnoha kapsami
a tentokrát si je zastrčil do bot. Nahoru bundu a přes ni šupinatou
vestu - byla mi sotva do pasu. Dal jsem ji na pár chvil do regenerátoru,
takže zmizela krev a nejhorší promáčkliny, nýtové spoje lamelových
nárameníků se usadily a prosekaná a proděravělá místa se zatáhla.
Vypadal jsem v tom jako z nějakého komiksu, bylo mi to malé, ale mohlo
by to stačit na uklidnění otce Patricka. Přes motocyklové boty jsem si
připnul rezavé chrániče holení a dotáhl řemínky nákoleníků.
  "Ještě přilbu a druhou rukavici a bude," opásal jsem se mečem - začít
svítat by mělo asi za půl hodiny, takže čas vyrazit. Docela jsem se na
bitvu těšil.
  Už dlouho jsem nezažil pořádný masakr.

		***

  Jednorožci na mne čekali, jak jsem je nechal. Ve vzduchu páchl podzim
a byla mlha a pořád ještě tma - stromy vypadaly jako přízraky sebe
samých a hlasitě z nich kapala voda.
  "Doplnil sis vlastně napalm, Dolfi?"
  Pées se na mě podívalo jako na Trotla Absoluta: "Hlavu máš?!" bylo v
tom pohledu.
  "Já jo! Já jo."
  Naložil jsem "archu" na vůz a dvakrát se přitom přerazil o meč - je to
strašně nepohodlná zbraň. Na opasek jsem si vedle toho železného klacku
zahákl několik miniaturních granátů - glocky, zásobníky a Pistol jsem
měl po kapsách. Ještě jsem se vrátil do šlupky a udělal si na meč zádový
závěs - takže jsem se pro změnu nemohl předklonit.
  "Musím si sehnat palcát, nebo radši ten krátký řemdih, jako má otec
Patrick," bručel jsem, když jsem se drápal na vůz.

		***

  Do tábora jsem dojel, těsně než kalné nebe na východě začalo světlat.
Mlha cestou zřídla, ale nízké mraky byly jako těžký šedý poklop. Jak se
svítáním ulehl noční vánek, všechny pachy a smrady zůstávaly v táboře a
vrány klovající mrtvolu na kříži hlasitě krákaly.
  Zastavil jsem vůz vzadu za stany. Mimo krákání bylo ticho, jen odněkud
zleva se nesl zpěvavý hlas otce Patricka.

		***

  Na podupané louce vedle tábora klečeli všichni vojáci a opírali se o
meče. Kněz stál na velké dřevěné bedně, přes ramena vyšívanou látku, v
pravé ruce kříž, mával jím a prozpěvoval - tentokrát už jsem věděl, že
se těm nesmyslným říkačkám říká ,modlitby`, obřadu ,mše` a jeho cílem je
,požehnání` (snad jsem to nepopletl). Dal jsem si záležet, aby mne otec
Patrick zahlédl přicházet, a odklečel si zbytek ceremonie v zadní řadě.
Pak každý z nás dostal kousek plesnivé oplatky. Král první, já poslední.
  My s Hnusákem jsme vždy před bitvou zpívali klanovou hymnu, pées do
toho vylo a Elvira divoce hrála na buben, který si udělala z kůže
zabitého Protivníka. Proto vím, že rituály před bojem pomáhají.

		***

  Když jsem polkl svou hostii, došel jsem ke králi. Stál s Merlinem
stranou a sluhové mu dopínali zbroj a dolévali pohár horkým vínem. Z
poháru se kouřilo, král vypadal odpočatě a oči mu svítily.
  "Tak, pane Peytli?"
  "Přeji dobrého jitra, králi Alfrede. Mám archu," řekl jsem a předvedl
uctivou úklonu hlavou. Král se na mne zkoumavě zahleděl. "Možná vypadá
trochu jinak, než bys čekal, ale pohané zhynou v blescích Hospodinových.
Spolehlivě. To ano. Kde je paní Veronika?" převedl jsem řeč.
  "Odpočívá v mém stanu," řekl Merlin. Jeho oblečení se před bojem nijak
nezměnilo, jen stín kolem tváře v kalném ránu trochu zřídl. Cáry mlhy se
plazily po louce jako šedobílí hadi.
  "Tvůj povoz je věru dobrý," pokusil jsem se o společenskou konverzaci.
Jenom kývl.
  "Potřebuješ od nás ještě něčeho?" zeptal se král a vyhekl, když mu
jeden ze sluhů dotáhl řemen spojující zádový a prsní plát.
  "Ano," řekl jsem.
  "Georgi!" zavolal král ke skupince opodál stojících vojáků, "buď lordu
Peytlovi k ruce!"
  "Budu potřebovat čtyři muže," řekl jsem.
  "Georgi, vezmi s sebou tři zbrojní!" Král už se tvářil netrpělivě -
zřetelně si s Merlinem chtěli říci něco, co jsem neměl slyšet. Otec
Patrick stál opodál, hlavu svěšenou, vyšívaný pléd přes ruku, a kalné
světlo mu na vyholené hlavě dělalo bledé prasátko.
  Uctivě jsem poodstoupil - králův a Merlinův rozhovor se nedal
odposlouchávat ani mými elektronikou posílenými smysly.

		***

  V první řadě jsem zašel k vozům se zbrojí a nechal se dozbrojit.
George a jeho tři muži mne následovali.
  Dostal jsem pravou rukavici s vysokou manžetou z ocelových lamel
(dospod si budu moci vzít rukavice od bojové kombinézy, aniž bych budil
nezdravou pozornost) a podivnou prastarou omlácenou přilbici s poměrně
děsivě vypadajícím sklápěcím chráničem obličeje. Přilba vážila snad dvě
kila, ale musel jsem v ní vypadat nádherně démonicky - a kupodivu z ní
bylo i vidět. Se zaskřípáním pantů jsem obličejový chránič opět
odklopil. Nakonec jsem vrátil meč a z dalekonosného řemdihu na dlouhém
ratišti si příslušným zkrácením vyrobil příruční. Moje zubatá koule byla
dvakrát větší než otce Patricka.
  "Jak s tím chceš vládnout, pane Peytli? To jednou paží těžko zmůžeš,"
zaujatě mne oslovil George.
  "Neměj strach, pane Georgi, a sežeň, prosím, nosítka na raněné - ale
nějaká fortelná," zastrčil jsem si novou zbraň za opasek. Vedle
miniaturních granátů z mého Času jí to slušelo.

		***

  "Tak, chopte se toho," ukázal jsem na nosítka. Archu jsem naložil sám
a pečlivě ji zakryl kusem stanového plátna.
  "Archa úmluvy!" šeptali si vojáci a křižovali se, až jim od rukavic a
přileb létaly jiskry. Otec Patrick nás zpovzdáli pozoroval, mlha se mu
ovíjela kolem nohou a zvědavost jím jen cloumala.
  "Nikdo se k arše nesmí přiblížit, jistě znáte z Písma, jak by to mohlo
dopadnout," použil jsem nastudovanou historku a šel se podívat po
Veronice. Cestou jsem si odřízl kus masa ze včerejší pečínky. Chutnalo
kouřem a bylo ještě vlahé. Jerome se právě probouzel pod kuchyňským
vozem a vypadal ještě špinavější než večer. Nevrle na mne houkl:
  "Do bitvy s plným bachorem? Načechrá-li ti Dán střeva, večera
nedožiješ!"

		***

  Veronika opravdu spala v Merlinově stanu. Odhrnul jsem plátno, ale
něco mi zabránilo vstoupit. Natáhl jsem ruku, ale nic přede mnou nebylo.
Znovu jsem se pokusil o krok a neviditelná pavučina mne znovu zastavila.
Když jsem se přepnul do bojové rychlosti, přítmí ve stanu zhoustlo a měl
jsem pocit, jako by se naježilo.
  Zabral jsem, podrážky se zaryly do podmáčené trávy a postoupil jsem o
malý krůček. Pées zakňučelo a do dek zabalená Veronika se s trhnutím
probudila:
  "Patejli? To jste vy? Pojďte dál."
  To /něco/, co mi bránilo vstoupit, zmizelo - skokem. Bylo to tak
nečekané a síla, kterou jsem vynakládal, tak velká, že jsem stanem
prolétl jako dělová koule a na kusy rozmetal podstavec na čtení knih.
  "Co se děje?!" vyjekla Veronika.
  "Nevím. Zatraceně!" sklepával jsem z bot drny. Stanem se táhly dvě
hluboké brzdné rýhy - Merlin podlahu vystlanou koberci nemá.
  "Neděje se vůbec nic," Merlin najednou stál vedle mě. Veronika vyjekla
podruhé a připlácla si dlaň na ústa. "Byla to jen ochrana, kterou jsem
paní Veronice přislíbil," položil mi ruku na rameno, "je třeba
přichystat archu a jít, špehové donesli, že Dánové již vyšli do pole."
  "Kdo jsi, Merline? A jak to děláš s tím stínem?"
  "Že se mne ptáš právě ty, pane Patejli," usmál se holohlavec, stín
kolem něj zhoustl, oči zažhnuly a...
  /sakra!/
  ... a jeho široké roucho se najednou rýsovalo proti světlu ve vchodu.
Rýsovalo se tři metry od místa, kde jeho majitel stál ještě před zlomkem
pikosekundy. Merlin se kostěně usmál a odešel. Stál jsem jako zmrazený
- co vím, existuje jen jeden způsob, jak překonávat vzdálenosti stylem,
že na jednom místě zmizíte a na jiném se objevíte.
  "Co bylo /tohle/?! Tak odpoví mi někdo?!" Veronika opět zvyšovala
hlas.
  "Tady máte kartáček na zuby. A jestli chcete stihnout pravou
středověkou bitvu, tak sebou mrskněte. Dolfi, jdeme." Pées ze stanu
plného stínů vyrazilo s rychlostí až nepravděpodobnou. Jako by se bálo.

		***

  V táboře panoval halas a tartas (to mám z Bible). Hrubými hlasy
vyřvávané rozkazy, řinčení zbroje a postrojů, štěkot psů, frkání a
dupání koní... Nic z toho - kupodivu - nebylo v Merlinově stanu slyšet.
Ozvalo se to v půli kroku, když jsem vycházel ven.
  Ty hlasy patřily nižším velitelům s bronzovými pruhy na přilbách, a
podle mne nebylo řvaní třeba, protože kopiníci i lučištníci i muži s
praky a válečnými psy se řadili naprosto disciplinovaně. Možná by jim
ale křik před bitvou chyběl. Kousek vpředu se řadila jízda; dá-li se
sotva čtyřem desítkám ozbrojenců na koních říkat jízda. Z koní i mužů
stoupala pára - jezdcům unikala v drobných proužcích zpoza límců.
  V čele jízdy byl král, vedle něj earl z Chesteru; za nimi nesli dva
jezdci prapory s barevnými, zlatem vyšívanými logy - /erby/ se tomu tady
říká.
  Halas postupně utichal a oči pěšáků i jezdců se upíraly někam, kam
jsem mezi stany neviděl, ale přesně tam, kde jsem nechal nosítka s
archou.
  "Tak, jsem připravená. Co se děje?" vyběhla ze stanu Veronika a v
koutku úst měla zbytek zelené zubní pasty. Její mentolový dech byl ve
smradu tábora nepatřičný.
  "Bože to je smrad!" chytla se za nos - uvědomil jsem si, že kromě
hluku do Merlinova stanu nepronikal ani ten všudypřítomný zápach.
  Král se na tancujícím koni otočil zády k armádě a zdvihl ruku.
  "Vzhůru!" zařvaly bronzové přilby.
  "Vzhůru!" zařvali všichni.
  "Vzhůru," řekla Veronika, "ale kam?"
  "Držte se za mnou," vykročil jsem k arše. Na lučištníky, kterým bylo
přikázáno Veroniku hlídat, jsem nezapomněl ani na okamžik.
  Moji čtyři podřízení na mne čekali v pozoru, levou ruku u těla, pravou
zapřenou o jílec meče - ty celotáborové pohledy plné naděje jim náramně
zdvihly sebevědomí.
  "Zvedněte archu, muži!" rozkázal jsem.

		***

  Úvoz pokračoval na druhé straně louky a po slabých dvou kilometrech
mezi stromy vyústil na velké, vřesem a bodláky zarostlé pole. Ze strany,
odkud jsme přišli, a zleva bylo sevřené lesem a ležela nad ním mlha.
  Jízda se postavila do řady čelem k mlze a pěchota se rozvinula za ní -
nechávali si mezi sebou asi dvoumetrové odstupy. Z dálky něco takového
vypadá, jako že bojovníků je v řadě víc. Je-li za vámi les, může to
vypadat, že je za vámi i další řada. Druhá, v našem případě.
  "Otče Patricku?" poodešel jsem od svých mužů, kteří stáli trochu
stranou. Veronika mi byla v patách.
  "Ano... hm, synu?" Patrick si z plátěného rance vybaloval přilbici,
ocelové rukavice a náloketník s trnem. Mlha se na kovu srážela do malých
kapiček.
  "Kolik Dánů je, doopravdy?"
  "Na množství hledět netřeba. Je-li to, co skrýváš pod plachtou,
skutečně archou úmluvy, je s námi Bůh," Patrickovi zasvítily oči.
  "Ale deset tisíc..."
  "Mlč, ženo!" sykl kněz na Veroniku. Král právě vyjel z řady, otočil
koně a pohlédl své armádě do očí. S chocholem na přilbě, širokým
purpurovým pláštěm na ramenou a velkým štítem na levé ruce vypadal
impozantně. Po rituálech přichází brífink s nalévárnou odvahy - ani to
se před žádnou bitvou v žádném Čase nemění.
  "Muži!" králův hlas byl dunivý a plný krve. "Vyžeňte bázeň ze svých
srdcí! Nehleďte na množství nepřátel. Vzpomeňte na Písmo svaté!
Vzpomeňte, jak Izraelité zdrtili národů silných, vzpomeňte, jak mocní
králové padali v krvi, a nohy předků Pána našeho dupaly po jejich
tělech! S nimi byl Bůh a s námi je též! Zvítězíme ve jménu Otce, Syna a
Ducha svatého!"
  "Amen!" zařvali všichni.
  "Naše zem! Náš Pán! Naše pravda!" zařval earl z Chesteru.
  "Tak jest! Tak jest! Tak jest!" zařvali všichni a začali bušit
zbraněmi do štítů. Veronika si ucpávala uši a já se přistihl, že i na
mne králova slova zapůsobila a že třetí "Tak jest!" řvu s ostatními. I
kdyby král lučištníky hlídající Veroniku odvolal, už by bylo pozdě.
  Už jsem se na bitvu těšil.
  Pak se zdvihl vítr a začal rozhánět mlhu.

		***

  "Stůj při nás, Bože," pokřižoval se otec Patrick a ruka se mu sevřela
na držadle řemdihu.
  Pole se táhlo do dálky, a jak se mlha rozplývala, bylo vidět, že
bitva, jež se strhne, nebude první. Vřes a bodláky byly rozdupané na
krvavé bahno, které bylo plné nadmutých lidských i koňských mrtvol,
jejich částí, polámaných zbraní... Jak mlha řídla, bylo všeho víc a víc.
Ještěže vítr foukal od nás.
  To, že opar kolem nás mizel, neznamenalo, že mizely i mraky. Šedočerná
poklice se opírala o špičky kopí a chochol královy přilby. Znovu jsem
pohlédl do pole a už jsem nevěděl tak jistě, jestli slova
,nadcházející`, ,bitva` a ,těšit se` se mnou mají něco společného. Ne že
by mi vadily ty hory mrtvých, ale jsem zvyklý bojovat v uzavřených
prostorách - tohle pole vypadalo krajně nezvladatelně.
  "Do lesa a na strom," řekl jsem.
  "Ano," odpověděla Veronika - snad poprvé bez jakýchkoli protestů.
Podal jsem jí malý dalekohled a vysílačku: "Kdyby se to nějak zhatilo,
navigujte mne k sobě," naznačil jsem roztaženým palcem a malíčkem
telefonování. "Máte pořád tu pistoli?" Kývla a byla velmi bledá.

		***

  Totiž to hlavní, co mlha odkryla, byli nepřátelé. Stáli nepohnutě a
zabírali obrovský lán od kraje ke kraji a až k mlžnému obzoru - a to
pěkně hustě. A jak mlha ustupovala, bylo jich stále víc a víc.
  Přilby těžce obrněné franské jízdy se v kalném světle leskly jako
lebky nestvůr; slabým odhadem jich byly dva tisíce. Možná tři. Spíš tři.
Omlácené a posekané štíty naznačovaly, že jejich majitelé nejsou
začátečníci. Za Franky a na levém i pravém křídle byli pěší Dánové.
Zaostřil jsem a mé oči je přiblížily, jako bych od nich byl deset metrů.
Plavovlasí muži - proti Anglosasům vysocí, rozevláté vousy, tvrdé
blýskavé oči, rohaté helmice, kulaté štíty s trnem uprostřed, kožešiny,
sekery, meče, luky, dlouhé oštěpy. A byly jich tisíce a tisíce a tisíce
a tisíce.
  "Bože, stůj při nás!" znovu se pokřižoval otec Patrick. "Dánští psi
před bitvou pijí odvar z bylin ďábelských, který je činí zuřivými a
netečnými k bolesti a..." Přestal jsem poslouchat, kecavka před bojem
postihne i nejstatečnější muže.
  A jak mlha ustupovala dál, bylo Dánů stále víc. Do této chvíle jsem
deset tisíc lidí na vlastní oči nikdy neviděl. Není to hezký pohled.
  "Tam," kněz přerušil monolog a zvedl ruku, "tam vedle jejich
prokletého prince je sám ďábel, na toho zaměř sílu archy!"
  Před obrovské vojsko vyjeli dva muži na koních. Oba v plné zbroji.
Jeden ji měl pokrytou složitými ornamenty a promáčklinami, druhý jako by
ji měl přímo od kováře bez jediného škrábnutí. Ten s ornamenty měl vousy
spletené do dvou dlouhých copů, ten druhý byl bezvousý, ale zpod
přilbice s vystouplým chráničem nosu mu na okovaná ramena splývaly
světlé vlasy.
  "To je Švéd," ozval se za mnou Georgův hlas a necítil jsem z něj ani
tak strach jako nefalšovanou hrůzu.

		***

  Švéd držel podél boku koně obrovský luk. Přestože od nás byli přes
kilometr daleko, popojel před dánského prince, položil si luk přes
kolena a vytáhl z toulce šíp, který vypadal jako regulérní raketa
vzduch-vzduch. Možná byl trochu tenčí.
  "Co s tím chce dělat?"
  Otec Patrick na mne ani nemrkl a jen se tiše modlil.
  "Zase to začíná!" zaúpěl za mnou někdo.
  "Kde je Merlin?! K ďasu?! Kde?!" ozval se hlas jednoho z nosičů archy.
  Švéd zdvihl luk a založil šíp.
  Jenom mé oči si mohly všimnout toho, čeho si všimly: Luk nebyl
dřevěný, jako všechny luky, co jsem kdy viděl, ale ocelový - vypadal
jako listová pružina z velkého nákladního vozu z Veroničina Času. Ani
Švédovy oči nebyly takové, jako oči všech, co jsem kdy viděl. Když
mířil, zornice se mu stáhly do svislých kočičích štěrbin. Odhadl jsem,
že na napnutí takového luku by člověk potřeboval sílu asi jako střední
bitevní robot z mého Času.
  Švéd ten luk natáhl jako nic.

		***

  Když šíp vylétl, zvedl se k nebi obrovský řev. Řvali všichni Dánové i
Frankové a před tím obludným zvukem se i mraky pozvedly. Vzápětí
gigantické vojsko vyrazilo rozvážným, pravidelným krokem. Stroj smrti.

		***

  Náš král zdvihl meč.
  "Vpřed!" zařval earl z Chesteru.
  "Vpřed!" zařvali jsme všichni a vyrazili také; také rozvážným krokem.
V té chvíli přisvištěl šíp a roztrhl vejpůl jednoho z jezdců. Zakrvácený
kůň se vzepjal a rozběhl k lesu. Pravá noha zůstala ve třmenu a levá
půle jezdcova těla dopadla kousek ode mne. Z rozbitého pancéřování se
kouřilo a čerstvá krev mdle páchla.

		***

  Dánský princ se Švédem odcválali na stranu a franská jízda přešla z
chůze do klusu a z klusu do trysku. Vítr nad polem se otočil a hnilobný
puch se do nás opřel jako stěna. A Dánové to s koupáním také moc
nepřehánějí.
  "Viděl jste oči toho chlapa s lukem?" ozval se čip Veroničiným hlasem,
"Co to... !"
  "Hej, pane Peytli, král se ptá, zda archa zastaví jejich jízdu!" Musel
jsem posla požádat, aby zprávu zopakoval - spolu s Veroničiným vzrušeným
monologem se slila do nesrozumitelného spletence.
  "Ano," řekl jsem.
  Byl nejvyšší čas vložit se do děje.
  "Ať král zastaví naše voje a nechá mě jít prvního!" Protože jsem tu
větu zařval z plných plic, kopiníci za mnou zahučeli. Slyšel mě i král -
otočil se v sedle a mávl rukou - tentokrát horizontálně.
  Všichni mimo mě, nosičů archy a otce Patricka zastavili. Když jsem
přinutil Veroniku, aby zmlkla, zavládlo v našich řadách naprosté ticho -
bylo slyšet, jak ve vztyčených kopích hvízdá vítr.

		***

  Před námi byla jen vzdálená hradba Dánů a už ne tak vzdálená hradba
franských kopyt. Jak se blížila, v jejich dunění se začínala třást zem;
až jsem slyšel, jak nosičům archy cvakají zuby.
  Od kopyt létaly kusy bláta i kusy hnijících mrtvol zubaté podkovy
vykusovaly bez rozdílu.

		***

  Zastavil jsem šedesát metrů před naší armádou a ohlédl se. Kopiníci
právě zaklekli a zapřeli kopí tak, aby si o ně franští koně probodli
hruď. Král zřejmě mým schopnostem nedůvěřoval tak zcela.

		***

  Franská lavina od nás byla tři sta metrů.
  Dvě stě.
  Sto.
  Sedmdesát.
  Třesoucí se zem začala svědit do chodidel a nosiči archy se začali
modlit nahlas.
  Sklopil jsem hledí přilby, otočil se a strhl z nosítek plachtu.

		***

  Ohlazená plastiková madla mi vklouzla do dlaní.
  Padesát.
  "Toto zde není archa úmluvy!" překřičel kopyta otec Patrick. "Archa je
zdobena zlatými cheruby a je v ní Áronův prut a deset přikázaní Božích!"
  "Cherubové i prut chybí, zato přikázání máme přes tři tisíce!"
Zachechtal jsem se a šestice hlavní spřažených do svazku se upřela na
franskou jízdu.

		***

  "Jakže ta přikázání začínají? Nezabiješ?"
  "Nezabiješ je až páté!" zařval otec Patrick.

		***

  V rachotu rotačního kulometu zaniklo všechno. Dunění kopyt, ryk
útočících Franků, modlitby... Prostě všechno.
  Bral jsem to hezky plynule, zleva doprava. Kulky trhaly zbroj a štíty;
končetiny a hlavy vířily vzduchem, padající těla vyrážela gejzíry bláta
a rozprášená krev tvořila nad jezdci rudý mrak.

		***

  Za dvacet vteřin byla z franské jízdy obrovská, dlouhá a kouřící hora
masa, ze které na všechny strany stříkaly potoky krve.
  "To je všechno, co pro nás Bůh dnes udělá. Dál musíme sami!" Hodil
jsem rozpálený kulomet na nosítka vedle prázdného zádového zásobníku a
vytrhl z opasku řemdih a z kapsy glock. Otec Patrick i nosiči klečeli a
tiskli obličeje k zemi. Ve vzduchu voněl spálený střelný prach a táhl se
mi kolem nohou jako mlha.
  Ohlušený otec Patrick tu rouhačskou větu naštěstí neslyšel - pomalu se
zdvihal a tvářil se ohromeně.
  A z našich řad se poznenáhlu zdvihl řev tak strašný, že by to
přehlušilo i Dány.

		***

  Zničení franské jízdy krok severských válečníků nijak nezpomalilo -
ztichli sice, ale kráčeli dál. Zatočil jsem řemdihem a kolem se prohnala
naše jízda s králem v čele.
  "Archu do lesa!" zařval jsem na nosice.
  "Pilóóót!!!" zařval jsem bojový pokřik mého klanu a s pées u nohy se
rozběhl.

		***

  Neběžel jsem v bojové rychlosti, tak mi otec Patrick stačil. Stala se
s ním neuvěřitelná proměna: z na pohled klidného duchovního v šílence.
Hulákal nějakou nábožnou píseň, od rtů mu stříkala pěna a točil
řemdihem, až řetěz kvílel. Není špatné mít někoho takového vedle sebe.

		***

  Právě když jsme se prodírali a klouzali kouřícím pohořím mrtvých
Franků a koňských trupů, narazila naše jízda do dánských řad. Král vedl
jezdce šikovně - nenarazili čelně, ale v posledním okamžiku svá zvířata
strhli a najeli do Dánů pod úhlem. Tak obrněná prsa koní srazila dánská
kopí a jízda se do nepřátelských řad zasekla jako klín.
  Vzápětí se obě armády dostaly na dostřel luků a z dánské strany nám
přes hlavy začala létat mračna šípů.
  To jsme s Patrickem a pées konečně přetraverzovali přes mrtvou jízdu.
Výkonné střelivo z kulometu udělalo s lidmi v pancířích strašné věci.
Vpředu malá dírka, ale jak se kulka nárazem na kov zdeformovala, uvnitř
to vypadalo jako poměrně rozsáhlá návštěva v mixéru. Při pohledu na
nezaměnitelné díry ve štítech a přilbách mne napadlo něco, z čeho jsem
docela znervózněl. Jestli se některé z těch prostřílených věcí dochovají
do dob, kdy někdo pozná, od čeho ty otvory jsou, nebo jestli nějaký
archeolog najde v tisíc let staré kosti úlomek moderní kulky... Nebyl
čas to domyslet. Už zase jsme běželi.
  "Ve jménu Božím!!!" řval otec Patrick.
  "Pilóóót!!!" řval jsem já a pod nohama nám klouzalo bláto z hlíny a
krve - na této straně mrtvé hory až nechutně hluboké.

		***

  Naše jízda nepronikla mezi nepřátele příliš daleko, a tak než Dánové
stačili průsek uzavřít, stočila se a prorazila ven.
  Tehdy začaly pršet i naše šípy. Tříštily se na dánských štítech a
probíjely zbroj i těla pod ní. Po třech salvách střelba z naší strany
ustala, a než jsme s Patrickem a pées uběhli dalších padesát metrů,
předehnala nás doširoka rozvinutá smečka bojových psů. Svaly se vlnily,
z rozšklebených tlam stříkaly sliny a z vytí vstávaly vlasy na hlavě.

		***

  Proti naší jízdě, která po klamném ústupu otočila a nabírala rychlost
k druhému nájezdu, se zleva řítili dva koně. Dánský princ točil sekerou
a spletené vousy mu vlály, Švéd stál ve třmenech a napínal luk. Když
Dánové spatřili svého prince, jejich řev znovu roztrhl nebesa a z
rozvážné chůze přešli do běhu.
  Švéd pustil tětivu a zvonivý zvuk bodl do uší i přes veškerý nekonečný
kravál. Takhle neuvěřitelně přesně jsem ve svém předlouhém životě viděl
střílet jenom Hnusáka. Šíp probil v hrstce našich jízdních krvavou
uličku, ale když narazil do králova pancíře, už neměl dostatek energie a
sklouzl.
  Švéd založil druhou střelu.
  Oba nepřátelské jezdce zasypaly šípy a kameny z praků - jejich zbroj
však byla příliš kvalitní. Švéd znovu natáhl luk a zamířil. Přijít o
krále by nebylo dobré.
  Od vpředu běžících Dánů nás s otcem Patrickem dělilo padesát metrů a
šípy kolem létaly víc než hustě. Zapnul jsem tlumič glocku a v běhu po
plavovlasém démonovi vypálil dvě rány. - Buď jsem nezasáhl, nebo má
zbroj ještě kvalitnější, než se zdá. Anebo jsem zasáhl, ale průrazné
střelivo z pistole mu nevadí. Mezi šípy nebylo vidět, tak se žádná z
variant nedala vyloučit.
  Pak jsme s otcem Patrickem a pées narazili do dánských řad.

		***

  Řemdih je strašná zbraň, pokud s ním umíte zacházet. Ovládáte-li
nunčak, není to zas takový problém.
  Otec Patrick nalevo, pées s vyceněnou vibrační pilou napravo,
projížděli jsme Dány jako cirkulárka. Rozdrcené přilby plné krve létaly,
praštění kostí znělo v jednom nepřetržitém zvuku, výkřiky umírajících
plnily uši, nohy se smekaly po mrtvolách. Během okamžiku jsme byli
pokryti krví od hlavy k patě - kouřilo se z ní a hřála za límcem.
  Patrick je strašný bojovník - v jeho případě se tomu tuším říká
náboženské vytržení. Údery řemdihu kombinoval s ranami špičatou ostruhou
na loketním chrániči.
  Dánové kolem nás zřídli a vzápětí zhoustli - ti noví měli oštěpy.

		***

  Prudké bodnutí a hrot projel Patrickovi sutanou. Kněz se otočil na
patě, první ranou řemdihu přerazil ratiště, druhou zarazil majiteli
hlavu do krku - rohy na přilbě se rozlétly do stran. Dána, který se mu
chystal probodnout ledviny, jsem z glocku střelil do čela. Hnusák tehdy
nakoupil opravdu výkonné náboje, Přilba se roztrhla jako granát a pro
mozek jsem chvíli neviděl na oči.
  Pées a váleční psi strhávali Dány na zem, přesto oštěpy a kopí kolem
stále houstly. Nechtěl jsem v tom kněze nechat, tak se jim povedlo náš
postup zastavit.

		***

  Přitiskli jsme se zády.
  Lamelový chránič na levém rameni mi zadrnčel pod těžkou ranou. Odrazil
jsem kopí řemdihem, ale řetěz se mi zamotal do trnů u paty čepele. Cítil
jsem, jak se Patrickova záda otřásla a kněz klesl na koleno. Tyčových
zbraní kolem bylo tolik, že to vypadalo jako hustá, zběsile se vlnící
ohrada, neustále se na nás kácející.
  Okolí zmizelo v ohni.
  Za několik okamžiků kolem byl jen kruh zuhelnatělých mrtvol v rudě
svítících krunýřích a oblak šíleného přiškvařeného smradu. Ratiště
hořela a otvory v pancířích vytékal bublající tuk.
  "Plameny Boží!" zachroptěl přidušený otec Patrick a rozkašlal se. Pées
se kouřilo od mordy.
  Zdvihl jsem Patricka na nohy, ale to už se přes zuhelnatělá těla
valili další Dánové, tentokrát pro změnu s meči a sekerami.

		***

  A tehdy do Dánů narazil náš hlavní voj. Vydalo to zvuk, jaký jsem v
životě neslyšel: Nekonečný třesk čepelí, praštění kostí, řev.
  Otočil jsem hlavu a do hrudi se mi zarazil šíp. Probil šupinatý krunýř
a zastavil se o bundu. Vytrhl jsem ho a vrazil do oka Dánovi, který se
rozpřahoval štíhlou sekerou. Sekera mu vyklouzla z prstů - instinktivně
jsem ji chytil. Než jsem stačil schovat řemdih za opasek, mrtvola s
šípem v oku mne málem povalila a někdo rozsekl mou krásnou přilbu na dva
kusy. Dána s krvavou ranou v rameni dost překvapilo, že má hlava na
rozdíl od přilby a jeho meče zůstala celá. Když řemdih konečně pevně
vězel za pasem, zjistil jsem, že sekera je skvěle vyvážená.
  Přeskočil jsem bublající mrtvolu, které k ráně v rameni přibylo (spíš
ubylo) odseknuté temeno, a začal se probíjet vpřed.

		***

  Šlo to ale stále tíž a tíž. Otec Patrick už neútočil, a přestože byl
několikrát raněný, snažil se mi aspoň krýt záda. Dokud pées mělo napalm,
vydatně mu pomáhalo.
  Když napalm došel, musel jsem zpomalit, za chvilku opět zastavit a za
druhou mne vlny stále nových a nových Dánů začaly tlačit zpět. Nemohl
jsem si oddychnout ani na půl vteřiny.

		***

  Dánové vycítili šanci a přitvrdili.
  Pées jsem neviděl, tak jsem zaťal zuby, zapřel se patami a zrychlil
práci sekerou do obranné osmičky. Meče se o mě lámaly, oštěpy
odskakovaly a hory mrtvol narůstaly do obranného valu. Všude byla krev a
blonďaté vlasy - měl jsem jich plnou pusu.
  Ale sevření bylo stále tužší.
  Zezadu na mne padl stín a otec Patrick vykřikl, že to přehlušilo i
třesk železa. Nejdřív jsem myslel, že ho zasáhli, ale byl to výkřik
radosti. Ten stín byl král Alfred a čtyři jízdní, kteří mu zbyli.
Zakrvácené krunýře na hrudích koní a neúnavná práce mečů rozrážely
dánské moře - v patách se jim probíjel klín našich pěšáků.
  Zasekl jsem sekeru do dánské přilby, do obličeje mi stříkla krev plná
zubů, pustil jsem mazlavý topor a tasil glock. Patnáct vhodně mířených
střel a tři granáty doplnily poslední slabé místo na valu z mrtvol na
regulérní hradbu, na kterou se vzápětí navalili naši muži.

		***

  Pěšáci vytvořili v dánském moři zhruba půlkruhový ostrůvek klidu, tak
jsem si konečně mohl oddychnout. Ruce jsem vnímal, jako by byly o půl
metru delší než obvykle, a protože jsem bojoval v normální rychlosti,
svaly mne jen brněly. Skromný odhad byl, že jsem řemdihem a sekerou
pobil takových tři sta Dánů. Podle výšky valu z rozšvihaných těl opravdu
/skromný/ odhad. A to jsem se - skutečně! - ani jednou nepřepnul do
bojové rychlosti.
  Všechno kolem bylo rudé, a nebýt zem tak hustě vystlána těly a
zbraněmi, v krvavém blátě by se nedalo chodit. Přestože ráno bylo ještě
před pár okamžiky chladné, teď od země stoupalo teplo. Asi tak
sedmatřicet stupňů Celsia. Od začátku bitvy uběhlo sotva patnáct minut.

		***

  Stoupl jsem si na blonďatou hlavu a rozhlédl se. Kde mi nestínila záda
našich vojáků na valu a koně královských, byli jen Dánové - jak se
ostatně dalo čekat. Byli jsme chráněni pouze statečností pěšáků a
zručností krále a jeho jízdních těžkooděnců - už mu zbývali poslední
dva. Jestli pěšáků z té pětistovky před čtvrt hodinou zůstalo sto...
  "Otče, jsi v pořádku?! Musím do boje," sklonil jsem se ke knězovi,
který klečel na mrtvole s proseknutým krunýřem, opíral se rukama o
stehna a vyčerpáním zvracel. Jak ho dávivé křeče napínaly, tělo pod ním
se třáslo, až to vypadalo, jako by v krvavém blátě chtělo plavat.
Patrickovi sklouzly dlaně, a když se chtěl opřít o zem, ruce mu v dánské
a anglosaské krvi zmizely skoro po lokty. Přestože kolem panoval
příšerný třesk a řev, slyšel mne. Zvedl k nepoznání zamazaný obličej a
mávl rukou, jako že ano - kapky špinavé krve se rozlétly v širokém
oblouku. Také přišel o přilbu a slepené vlasy mu kolem vyholeného
kolečka trčely jako ostny kaktusu. V té chvíli vytrhl z plandajícího
rukávu dýku a pokusil se mne bodnout do boku.

		***

  Dán s useknutýma rukama, který se mi chystal zakousnout do lýtka, měl
místo pravého oka deset centimetrů železa.
  "Dík, otče."
  "Poděkuj Hospodinovi, synu. Nyní vzhůru!" Otec Patrick se pokřižoval,
otřel si pozvracenou bradu a jeho zakrvácené ruce vklouzly zpátky do
ještě zakrvácenějších ocelových rukavic. Z jejich spár vystříkly
působivé gejzíry.

		***

  Za těch pár okamžiků padli poslední dva z našich jezdců - jen králův
chochol dál čněl nad krví. Koně s rozpáranými břichy kopali do vzduchu a
poloměr obranného půlkruhu se neúprosně zmenšoval. Přesto vojáci stále
drželi řadu - nechápal jsem, jak mohou strašlivému tlaku odolávat. Právě
když jsem přehlíže levý cíp naší obrany, něco se stalo: dva z Anglosasů
vylétli do vzduchu, v podstatě přetrženi vejpůl - střeva vlála na
všechny strany. A mezerou proklouzla obrovská krvavá postava.
  Švéd.

		***

  "Merline! Vyzývám tě! /Pomoz/!!!" přehlušil ryk boje králův výkřik.
Právě pod ním zemřel kůň; náš poslední. Odjistil jsem zbylé tři granáty
a hodil je mezi Dány. Výbuchy ztlumené těly skoro zanikly, zavířily
končetiny, a tlak na naši prolamující se obranu na pár okamžiků poklesl,
takže se stačila znovu zformovat. Vojáci, když neviděli krále, začali
panikařit, ale jeho nesmírný hlas je vzápětí dovedl k pořádku.

		***

  Švéd měl v rukou ten obrovský luk. Zbraň měla přetrženou tětivu, a tak
ji používal jako palici. Přestože to byl jen kus tupého železa, i druhou
ranou rozpůlil dva z našich. Kličky střev znovu zavířily a obrana se
znovu začala hroutit.
  Hmátl jsem za sebe a lepkavý topor nejbližší sekery mi vklouzl do
dlaně.
  To už byl otec Patrick na nohou. V levé ruce kříž, klopýtal parou
stoupající z mrtvol proti nestvůrnému bojovníkovi.
  Pod nohama vojáků se něco mihlo a na Švéda skočil Dolfi. Vypadal jako
velká krvavá krysa.
  Někde hluboko uvnitř mne bodlo - švihnutí luku a pées jako těžký
projektil urazilo hlavu jednomu z Anglosasů, bezvládně pokračovalo v
letu a spadlo do dánské vřavy.
  To už jsem byl přepnutý v bojové rychlosti.

		***

  Kupodivu, Švéd stačil zareagovat.
  Nastavil sekeře luk, a má zbraň, na rozdíl od jeho, byla určená jen
pro obyčejné lidi. Topor se zlomil jako párátko.
  Švéd měl zornice stažené do kočičích čárek, a co horšího, horní
špičáky mu trčely do půli brady. Vzápětí jsem inkasoval bodnutí lukem do
břicha. Tuhle ránu zastavila až bojová kombinéza. Chytil jsem lučiště a
vší silou trhl nahoru a dolů. Švéd, na to jak byl silný a rychlý, vážil
jen jako člověk. To trhnutí nahoru ho zdvihlo a otočilo, to dolů po
hlavě zarazilo do břicha nějaké mrtvoly. Luk nepustil a polovina té
mrtvoly mi cákla do obličeje

		***

  Švéd stál, než jsem si otřel krev z očí. Tentokrát mne luk zasáhl do
ramene.
  Nýtování mého nárameníku povolilo a celá zbroj se rozlétla na kusy.
Tasil jsem řemdih, ale řetěz nevydržel přetížení mého švihu a zubatá
koule odlétla na nízkou oběžnou dráhu.
  Třetí úder lučiště jsem zastavil předloktím. A tentokrát se ve Švédově
tváři objevilo něco jako překvapení. Musel by se na mé skoro tři metráky
rozmáchnout trochu víc. Vzápětí to zkusil. To už jsem v ruce držel glock
a krví zalepený přepínač palby se mi smekal pod palcem.
  I další ránu jsem zastavil předloktím, ale tentokrát jsem musel
ustoupit.
  Přepínač konečně doklapl do polohy DÁVKOU.
  V kovu lučiště zůstaly po mém předloktí mělké otlačeniny a dopady
třeskaly tak intenzivně, že otci Patrickovi vytryskla krev z uší. Vnímal
jsem to jako ve velmi zpomaleném filmu.
  Stiskl jsem spoušť.
  Glock umí vychrlit všech devatenáct střel během jediné sekundy.
  A vychrlil.

		***

  Tentokrát se na kusy rozlétl Švédův krunýř - cáry košile zavlály po
okolí. Plavovlasý bojovník se zapotácel a luk mu vyklouzl z dlaně.
  Co mne ale překvapilo nejvíc:
  Ustál to.
  A usmíval se.

		***

  Švéd si z těla strhl zbytky proděravělého kovu, roztáhl prsty a skočil
po mně. Z těch jeho dlouhých špičatých zubů jsem měl ošklivý pocit. To
mi ale nebránilo, abych už nehmatal po Pistolu. Ale ani v bojové
rychlosti jsem zbraň nedokázal nahmatat dostatečně rychle.
  Ale právě v té chvíli se /něco/ stalo: Švéd jako by ztmavl, přesněji,
jako by na něj padl stín - ze všech stran naráz a jeho útok ztratil
směr. Mrskal rukama jako topící se slepec.
  Vypadl jsem z bojové rychlosti a zjistil, že všichni naši muži řvou
jedno jediné slovo. Dokonce i otec Patrick. Bez zaváhání jsem se k nim
přidal. Bylo to jméno.
  Merlin.

		***

  O jednorožce se lámala kopí, oštěpy od nich odskakovaly a šípy se o
černé obludy tříštily.
  Z loukotí kol se vyklopily dlouhé kosy a začaly Dány porcovat jako dva
obrovské mixéry. Kusy těl létaly jako ptactvo nebeské a krev stříkala,
jako by se tam snažila rota šílených hasičů. Merlin stál na voze se
založenýma rukama, černé roucho vlálo a jeho tvář vypadala děsivě.
  Přestože jsem zažil mnoho těžkých bojů, došlo mi, že proti bytosti na
voze jsem pouhý pokročilý začátečník.

		***

  Přestože té krve bylo tolik, na Merlina nedopadla ani kapka. Rotující
kosy vydávaly hlasitý kvílivý zvuk, který páral mozek - zdálo se, že se
ozývá těsně před vámi. Na Dány začala sedat panika, naši muži se
zformovali a jali se prosekávat Merlinovi vstříc.

		***

  "Pane Peytli! Vzhůru!" hodil mi otec Patrick krátký meč, sám roztočil
řemdih a vrhl se do vřavy. Ještě jsem si všiml, jak se Švéd spoutaný
Merlinovým stínem tluče v bahně mezi mrtvolami, pak všechno zmizelo v
krvi.

		***

  Merlinův vůz se ukázal účinnějším než rotační kulomet. Přestože Dánů
stále byla mnohonásobná přesila, začalo to vypadat, že je do oběda
vyhladíme.
  Jako by mi někdo do svalů doléval čerstvou sílu - rychle jsem se
probil do čela našeho klínu a vystřídal krále. Když jsem zlomil meč,
hmátl jsem po nejbližším nepříteli, zlomil mu vaz a vytrhl z ochablých
rukou bitevní kladivo. Hezky sedlo do dlaní.
  Roztočil jsem zbraň do vražedných smyček.
  Krev kolem mne sice nestříkala tak vysoko jako kolem Merlinova vozu,
ale i tak to bylo /dost dobré/.

		***

  Právě jsem si říkal, že bude stačit pár okamžiků a spojíme se s
Merlinem a s jeho pomocí se prosekáme k lesu (to s tím obědem jsem
trochu přehnal), když se stalo to, co mne tak matně napadlo, když jsem
přelézal horu rozstřílených franských jezdců. Teď už jsem /zcela
pozitivně/ věděl, že se části kulkami probité zbroje dochovají minimálně
do roku 2024. Jak jinak by mne tady Kyberkentaur s Křižákem objevili.

		***

  "Kurva!" řekl jsem.
  Bylo to slyšet docela jasně, protože po uširvoucím hvizdu, se kterým
se monstra zjevila, zavládlo nad bojištěm na jednu neuvěřitelnou chvilku
- absolutní, ale /absolutní/ ticho. Ztichli dokonce i umírající.
  Kyberkentaur a Křižákův stroj se vyřítili z černého záblesku metr nad
povrchem, jejich dopad zvedl fontány hlíny, vybrali dlouhý smyk a
rozjeli se přímo ke mně.
  Skrz Dány.
  To z hlediska krále Alfreda a ostatních Anglosasů vypadalo víc než
kladně. Začali nadšeně řvát, snad ještě silněji, než když se objevil
Merlin.

		***

  Proti masakru, který v nahuštěných dánských tisících stroje působily,
bylo vše, co se tady dnes odehrálo, jen vychladlým čajem o páté.
Špláchance krve od stěračů Křižákova vozidla byly přímo /nesmírné/.
  Z mého hlediska už to tak kladné nebylo. A ve výhledu asi tak třiceti
vteřin ani nikoho z Alfredových vojáků.
  Kyberkentaur byl z těch dvou rychlejší a přesně věděl, kde jsem.
Obrovská, kovová, krví pokrytá postava čněla vysoko nad rohy dánských
přileb a v ruce se jí objevila oblíbená houfnicovitá zbraň.
  Já měl jen tu palici a glocky. Pistol je účinný maximálně na pět
metrů, a dalo se tušit, jestli se Kyberkentaur dostane tak blízko, budu
už docela dlouho po smrti.

		***

  V té chvíli se mezi mnou a kovovou příšerou objevilo dřevěné
dvojspřeží.


		***

  Merlinovi jednorožci sklonili hlavy a přešli do trysku. Kouzelník
gestem levé ruky zatáhl kosy - to aby dánské maso vůz zbytečně
nebrzdilo. Oba krvetrysky opadly, ale stejně, co metr, to dánský princ
zchudl o deset životů. Kopyta jednorožců se nemýlila.
  Kyberkentaur zvedl ruku, krátce zamířil a dvakrát vypálil.
  Zadunění zbraně přitisklo armády k zemi.

		***

  Otec Patrick klečel, po sepjatých rukou mu stékal cizí vlasatý mozek,
a modlil se. Nikdo nebojoval.
  Když Kyberkentaurovy střely narazily do Merlinova vozu, myslel jsem,
že je to kouzelníkův konec. Vůz zmizel v dvojité bílé explozi a kusy
Dánů zakryly nebe.
  Než rozdrcení muži dopadli na přilby svých spolubojovníků, dvojspřeží
se vyřítilo z dýmu a měl jsem pocit, že povrch stínu, kterým je
obklopeno, modře světélkuje.
  Někde za mnou se ozvalo divoké zařvání - Švéd prolomil stínová pouta.
  Na Křižákově stroji se odklopily kryty, vysunuly se hlavně, a do
Merlinova vozu zabušily blesky.
  Pak se spřežení a Kyberkentaur srazili.

		***

  Dobře jsem si pamatoval, že v Praze Kyberkentaurovu hmotnost odhadli
na dvacet tun. A kolik může vážit takový, byť kouzelníkem řízený povoz?
  Sklonil jsem hlavu.

		***

  Když jsem znovu vzhlédl, Kyberkentaur rotoval vzduchem, od kol mu
létaly kusy těl, mával rukama a v kovovém boku měl rozšklebenou ránu.
Třaskavé zadunění srážky bylo dalším ze zvukových rekordů tohoto
krvavého rána.
  Pak monstrum dopadlo, zem se otřásla a Dánů opět ubylo.
  Přestože jsem Merlina stojícího na nepoškozeném voze viděl jen z
profilu, jeho tvář vypadala strašně. Jednorožci zatočili dlouhým smykem
a rozjeli se proti Křižákovi.

		***

  Postřehl jsem, že klínovitý stroj začíná brzdit - rychlost stěračů a
gejzíry krve se snížily. Také bych se začal zamýšlet, kdyby mi
dvacetitunového společníka smetl pár trochu přerostlých koní. V příští
pikosekundě mi došlo, co chce Křižák udělat. Bohužel, nebylo jak to
Merlinovi říci.
  Křižák zapnul transportní zařízení právě v okamžiku, kdy do něj Merlin
narazil.

		***

  Zablesklo se tak, že mi málem vysadily očí. A tentokrát to rozhodně
černý záblesk nebyl. Spousta lidí musela oslepnout.
  Ale Křižákovi se to povedlo: jeho stroj, Merlinův vůz i poškozený
Kyberkentaur zmizeli. Ale přesně v té chvíli jsem uviděl i něco jiného,
něco naprosto nečekaného.
  Odněkud seshora, zpoza hlavy, mi před oči vyrostl kus železa. Obzor
poskočil o třicet centimetrů nahoru.

		***

  Ten kus železa jsem poznal naprosto přesně. Dokonce jsem naprosto
přesně věděl, co se stalo: to železo byl konec Švédova luku, kterým mne
někdo zezadu bacil do hlavy. A to takovou silou, že mi ocel propružila
až před oči a že mne zarazila třicet centimetrů do země. Energie té rány
převyšovala energii přímého zásahu středním dělostřeleckým granátem.
  V čipu mi překvapeně písklo, v uších tak divně puklo a pak se setmělo.

		***

  V bezvědomí jsem nebyl opravdu už dlouho - přesně od své přeměny
(přestavby?) na Plutu. Proto jsem byl hned po probrání překvapen spíš
mile: nic mne nebolelo, okamžitě jsem si na všechno vzpomněl, ve všem
jsem měl jasno... Jenom jsem se nemohl hýbat.
  Někdo se mnou zřetelně nechtěl mít další problémy, tak mne připoutal k
tlustému kůlu důkladně zapuštěnému do země. Řetězem.
  Kliček toho ručně kovaného, ale nechutně pevného kovového hada se
okolo mne ovíjelo nepočítaně - od krku až ke kotníkům.
  Kousek ode mne stál druhý kůl a zakrvácenou postavu u něj jsem
nepoznal. Dánové kolem mne i kolem ní zrovna pilně rovnali polena. Jeden
z nich si všiml, že jsem pohnul hlavou, a něco řekl - znělo to jako
předzvěst zvracení.
  "Nerozumím," řekl jsem, přepnul se do bojové rychlosti a zabral. Řetěz
kovově zadrnčel, párkrát v něm křuplo, ale vydržel. Kdybych měl trochu
prostoru ke švihu, rozerval bych ho na kusy. Ale neměl jsem. Zkusil jsem
tedy vytrhnout kůl, ale nohy se mi zabořily do hlíny. Dánové uznale
kývali hlavami a skládali rozvalená polena zpět. Jak jsem dýchal, cizí
zaschlá krev na mně hlasitě praskala a řetěz rytmicky chrastil.
  Vypadl jsem z bojové rychlosti a u žaludku se mi tak divně svíralo.
Zdroj energie, který mi umožňuje zrychlení, byl prakticky prázdný -
zbylo v něm sotva dvacet vteřin síly. Proklel jsem každou pikovteřinu
plýtvání. Neměl jsem strach z upálení, upálit mne nemůžou, ale kdyby se
zrovna nyní objevil některý z mých tužších nepřátel, například
Kyberkentaur s tou svou houfnicí...
  "Zdravím tě, pane Peytli," ozvala se zakrvácená postava odvedle.
  "Otče Patricku! Jak dopadl boj? Asi jsme nezvítězili, co?"
  "Král Alfred sice ustoupil, ale dánští psi utrpěli tak, že se budou
muset stáhnout - našim nově zformovaným šikům už neodolají!" Z
Patrickova hlasu navzdory situaci zazníval triumf. Na jeho místě bych si
s rostoucí hranicí dělal asi trochu starosti. Jako by mi četl myšlenky -
pokusil se mi předat část své síly:
  "Nic se neboj ohňů dánských, pane Peytli, náš Pán nás vidí a
ochrání...!" jeden z Dánů ho praštil větví přes ústa,
  "... a plameny pekelné sežehnou nepřátel Jeho!" Poslední věta byla
otci Patrickovi rozumět trochu hůř a u rozbitých rtů se mu dělaly krvavé
bubliny. Napadlo mne, že on těm svým řečem opravdu věří. Dánové mezi
smolná přidávali i syrová polena - plameny tak nebudou příliš vysoké.
  Protože otec Patrick zmlkl, začal jsem se rozhlížet po okolí.
  Bylo kolem čtvrté po poledni a mraky ještě ztemněly, takže panovalo
husté šero. Dánský tábor vypadal podobně jako anglosaský - jenom mýtina
byla patřičně větší, rozbahněnější a špinavější a stany byly z kožešin.
Nedaleko leželo v poutech dvacet anglosaských pěšáků. Neměli přilby ani
šupinaté vesty, a suknice v Alfredových barvách byly potrhané a
zakrvácené. Mezi nimi a námi právě dva muži zapalovali dva nevelké ohně
- malý Dán s křivýma nohama (ale obludnými rameny) přinášel náruč
ošklivých, žárem zčernalých nástrojů. Kata poznám na první pohled v
jakémkoli Čase. Otec Patrick se začal hlasitě modlit. Kupodivu ne za
sebe, ale za jakési odpuštěni pro "duše hříšné".

		***

  Za chvíli byly hranice kolem nás uspokojivě vysoké (sotva do půli
stehen) a železné nářadí, které křivonohý nakladl do malých ohňů, už
svítilo oranžovým žárem. Dánský důstojník, jenž na všechno dohlížel,
odepjal od opasku roh, mohutně zatroubil a vojáci se začali scházet na
podívanou.
  "Jestli jsou to všichni, co jim zbyli, tak jsme jim pěkně nakopali
prdel," řekl jsem, když už další nepřibývali.
  "Pravdu díš, pane Peytli," odpověděl otec Patrick. Dánský důstojník
asi rozuměl anglicky, tak jsem tentokrát ránu větví utržil já. Jenom
jsem se na něj zašklebil, takže po druhé ráně zůstal v klacku otisk mých
zubů.
  Vojáci v rohatých přilbách se slili do obrovského houfu, který z mého
pohledu vypadal jako půlkruh (pořád jich pár tisíc zbývalo), polohlasně
se bavili a na něco čekali. Těm v předních řadách z očí blýskaly
plameny.
  Šero houstlo do soumraku. Od nedalekého lesa se začínala táhnout mlha
a ve vzduchu byl cítit déšť. Pokusil jsem se navázat spojení s
Veronikou, ale její vysílačka se neozvala ani na kód nouze; z čeho mi
ale zatrnulo víc, že tu nikde kolem není Dolfi. Zatrnulo mi, a ještě
spíš mne zamrazilo, ale už ze skutečnosti, že jsem připoutaný tady k
tomu zatracenému kůlu, je zřejmé, že věrný stroj zemřel. Jinak by to
nikdy nepřipustil.
  "Otče Patricku, nevíš, zda zajali i paní Veroniku?"
  "Nevím, ale pros Pána, aby ne."
  Kdybych věděl, jak se to dělá, snad bych to i zkusil. Moje jediná
jízdenka zpět.
  Šum mezi vojáky se zvýšil a vzápětí téměř ustal, jejich řady se
zavlnily, a v kruhu, který zatím katovi pacholci nasvítili loučemi, se
objevilo sedm mužů. Prince Erika a Švéda jsem poznal, ostatní asi byli
nižší náčelníci. Švéd se nad ostatními tyčil jako hora, vlasy měl
stažené do vysokého drdolu a z ramen mu splýval těžký plášť - to ho
dělalo ještě větším. Za opaskem mu vězelo válečné kladivo s krátkým
toporem. Erik měl spletené vousy přehozené přes ramena, zbroj vyměnil za
chlupatými kůžemi obšité oblečení a levou dlaň měl ovázanou pruhem
plátna mokvajícího krví. Zvedl ruku a rázem bylo slyšet jen praskání
ohňů a Patrickovo mumlání. Pak začal mluvit, a to hlasem tak silným, až
mi rezonovala lebka. Zřejmě i v těchto dobách je nejmocnější ten, který
dokáže oslovit nejvíc lidí. Časem nahradí silné hlasy televize.
  Stmívalo se stále rychleji, z Erikova proslovu jsem nerozuměl ani
slovo a hlavou mi táhly chmurné úvahy. Jestli se dostanu z řetězů, co
bude dál? Jestli Veronika nepřežila, jak dostanu šlupku zpátky do
jedenadvacátého století? Jak zachráním Hnusáka? Jak se vrátím do svého
Času? Jak... Znovu jsem zkusil čip, a když mi odpovědělo jen praskání,
zacloumal jsem řetězy.
  "Šetři síly a modli se k Pánu," řekl otec Patrick.
  Erik domluvil a spolu se Švédem a náčelníky se rozesedli na špalky,
které jim vojáci dovalili. Zatím to vypadalo na posezení u táboráku.
  Hned nato pacholci přivlekli prvního ze zajatých Anglosasů, roztáhli
mu ruce a nohy a rutinovaně ho ostrými dřevěnými klíny přitloukli k
zemi. Muž chraplavě sténal a prosil o milost.
  "Nepošpiň svá ústa prosbami k ďáblu! Buď silné víry a Pán převezme
tvou bolest!" zvolal silným hlasem otec Patrick.
  Vojákova víra asi měla mezery, nebo se Pán zrovna zabýval něčím jiným.
Kat vytáhl železa z ohně a vzduch naplnil zápach spáleného masa a řev.
  Otec Patrick začal zpívat nějakou pochmurnou píseň a vydržel, dokud
nezemřel i poslední z Anglosasů. Tu píseň přerušoval jen tehdy, když
týraným připomínal svaté mučedníky a když žehnal jejich duším na cestu
do Království nebeského. Být na jeho místě, po těch dvou hodinách řevu
by se má víra poněkud otřásla. Protivníci na obsazených důlních
stanicích dělali lidem daleko horší věci. Takovéhle mučení není namířeno
proti mučeným, ale proti těm, kteří najdou jejich zbytky. To se nezmění,
co rozum bude rozumem. Protože jsem jeden z těch, kteří stanice dobývali
zpět, jsem vůči podobným obrazům značně imunní.
  Z mého hlediska to tedy byly dvě hodiny smradu a nudy - věděl jsem, že
to důležité přijde potom.

		***

  Když utichlo poslední smrtelné zachroptění, byla už dávno tma. Princ
Erik vstal a přistoupil k našim hranicím. Jeho angličtina byla sice
chrchlavá a trhaná, ale srozumitelná. Ostatně, moc toho neřekl.
Důstojník, který předtím dohlížel na stavbu hranic, překládal pro
ostatní do hlasité dánštiny.
  "Ty!" ukázal Erik na Patricka. "Jestli se vzdáš víry v Ukřižovaného a
jeho Otce, budeš propuštěn."
  "Nikdy! Satane!" zařval otec Patrick a zacloumal sebou.
  "Smrt v plamenech bude daleko pomalejší a horší než smrt tady těch,"
kývl Erik k hromadě mrtvol. Jak si těla vlastní vahou sedala, zpřerážené
končetiny skřípaly a vzduch unikající ze stlačovaných plic vydával
smutné vzdechy. Tak proto tolik utrpení. Erik potřeboval, aby ani v
koutku duše jeho zbývajících vojáků nezůstal ani stín pochybnosti, zda
anglosaský Bůh přece jen nemá něco do sebe. Utrpět takové ztráty proti
tak malé armádě musí být demoralizující, a pro pověrčivé nátury pádný
důvod k zamyšlení.
  "Já nezemřu v tvých plamenech, Satane! A až přijde můj čas, Království
nebeské mi bude odměnou za veškerou trýzeň! Neboť vy mne nemůžete
soudit! Kdo v Něho věří, nemůže být souzen, kdo nevěří, již odsouzen
jest!" otec Patrick se překonával.
  Tomu říkám propaganda - nebýt spoutaný, snad bych i zatleskal.
Bohužel, důstojník tentokrát vzal překlad poněkud zkrátka.
  Erik mávl rukou, otočil se ke mně a zahřímal:
  "Ty, válečníku, nehleď blázna! Všichni, kdo tu v bolestech zemřeli,
věřili ve vašeho Boha a ten jim ani neukrátil utrpení!" Tentokrát byl
překlad jasný a dánští vojáci souhlasně zašuměli. Erikovi se zaleskly
oči a pokračoval: "Nabízím ti svobodu, rozlehlá panství na zelených
březích dánských a žen a otroků nepočítaně. O bohatství a slávu se pod
mým praporcem postaráš sám!" Erik přistoupil těsně k mé hranici a
pokračoval tichým hlasem: "Byla by tě škoda, ale nemohu dopustit, aby
ses ještě kdy postavil proti mně."
  Neřekl jsem nic.
  "Myslím to vážně, při Odinovi a Thorově kladivu! Stejně jako já a Olaf
Švéd dostaneš dvacátý díl z každé kořisti!"
  To byla lákavá nabídka. Otroci a ženy, mezi kterými bych mohl hledat a
najít mozek schopný ovládnout násobič; zlato a šperky, kterými bych mohl
nacpat šlupku, kterými bych mohl vykoupit Hnusáka, zaplatit jakékoli
informace, koupit si...
  "Pane Peytli! Vzpomeň na Pána našeho a ani myšlenkou nezhřeš! Sic tělo
tvé nepohltí plameny lidské, ale tvou duši věčné plameny pekelné... !"
Otec Patrick inkasoval další ránu do obličeje a tentokrát mu po bradě v
krvavých slinách tekly i zuby: "... jeň f Páňu je špašení... !" Po další
ráně konečně zmlkl. Ne že by nechtěl pokračovat, ale se zlomenou čelistí
se mluví dost špatně.
  Dánové, přestože mu nerozuměli, propadli z jeho šišlání záchvatu
smíchu. Erik se smál nejhlasitěji - autorita Ukřižovaného i jeho Otce se
zřetelně rozplývala.
  "Snad neposlechneš. toho šišlajícího blázna! Ty, muž krve a rachotu
bitev! Ty, pro nějž je jedinou modlitbou chroptění umírajícího
nepřítele!" znovu zvedl hlas Erik. Překvapilo mě, jak mne tak prokoukl.
Ale zároveň jsem (kupodivu!) zjistil, že mi Patrickovo šišlání vůbec
nepřipadalo směšné. A vzpomněl jsem si, jak mi kněz stál po boku a jak
jsme spolu rozráželi dánské přilby... Bozi jsou dobří k tomu, že vám
odpustí i nejhorší zvěrstva. Ale zradu vám neodpustí nikdo. Až Smrt.
  Zatřásl j sem hlavou - zatracená středověká propaganda!
  "Radši to zapal, začíná být zima od nohou," řekl jsem a zašklebil se
Erikovi do obličeje. Od Patrickova kůlu se ozvalo úlevné vzdychnutí.
  "Jsi větší blázen než služebník Ukřižovaného!" vztekle vykřikl Erik.
Švédovi jsem v očích zahlédl záblesk radosti - byl bych pro něj ošklivá
konkurence. Rozhodl jsem se, pokud to bude jen trochu možné, že ho
zabiju. Už jen za Dolfiho.
  "Ale jak chceš!" dánský princ si pohladil vousy. "Bojovník roste s
velikostí svých nepřátel, tak místo abys mi v síních Valhaly sedal po
boku, budeš mým otrokem. Zapalte hranice!" to vykřikl dánsky a důstojník
začal překládat do angličtiny: "Ale ať je oheň pomalý, ať se neudusí a
ať vidíme, jak se z nich škvaří sádlo! A ať má jejich Bůh dost času
přijít jim na pomoc!"
  Dánové natěšeně zařvali. Moc velký fanklub jsme mezi nimi neměli.

		***

  Kat si naslinil prst, zjistil směr večerního vánku a zkušeně přiložil
louč, aby se hranice sice rozhořely, ale ne zas příliš. Nejdřív zapálil
Patrickovu, pak mou.
  Oheň začal praskat.

		***

  Jinak nastalo téměř absolutní ticho, vojáci si nechtěli nechat ujít
ani hlásek.
  Začal jsem prudce dýchat, abych si prokysličil organismus, aby mi pak
saze zbytečně nezanášely plíce. Otec Patrick - přes rozbitou čelist -
začal s mumlavou modlitbou.
  V tichu bylo kromě modlitby slyšet jen zesilující praskání plamenů,
hvízdání zdvihajícího se větru a jak Patrickovi při každém slovu vržou
konce přeražených kostí. Vzápětí se přihnal prudký poryv a obě hranice
zaburácely a vzplály.
  Dánové vztekle zařvali - oheň nás místo pomalého grilování pohltil
během okamžiku.

		***

  Hučení a praskání mi naplnilo uši. Takhle zblízka je to zatraceně
hlasité. Ještě jsem zahlédl, že Patrickova hranice hoří divně dozelena.

		***

  Když za čtvrt hodiny začaly plameny klesat, Dánové pro změnu zařvali
zděšením.
  Tu čtvrthodinku jsem se zabýval pokusy o roztržení žárem změklých a
protažených řetězů, ale nedařilo se mi.
  Rozhlédl jsem se - myslel jsem, že to zděšení je kvůli mně - musel to
být zajímavý pohled, jak se objevuji v ohni, zčernalý dýmem a spečenou
krví, obalený do oranžova rozžhavenými řetězy a jak se mi v očích
odrážejí plameny. Ale v té chvíli jsem málem zařval také.
  To, že se nic nestalo mně, mne samozřejmě rozrušit nemohlo. To, že se
nic nestalo otci Patrickovi, by rozrušilo každého.

		***

  Oheň se nedotkl ani jeho šatů ani vlasů, a dokonce nebyl ani očouzený.
Ze zápěstí mu visela rozpadlá pouta, a když mu plameny klesly po pás,
důstojným krokem vyšel z rozpálené hranice ven. Žářící polena se
rozkutálela ve sprškách jisker. Zacloumal jsem sebou, ale přestože se mé
řetězy dále protáhly, stále jsem se nemohl ani hnout.

		***

  Dánské vojáky pojala hrůza.
  Protože jsem nemohl nic dělat, alespoň jsem se díval - hlavně na
Erika, jak se zachová. Když už nic, aspoň je to zajímavá psychologická
studie.
  Kdyby Erik udělal jediný krok zpět, jeho armáda by se rozprchla a jeho
mocenské ambice rozplynuly.
  Erik ale vstal ze špalku, a přestože ho to muselo stát spoustu sil,
pokročil proti otci Patrickovi. Pět ustupujících náčelníků se zastavilo
a obrovská armáda vydechla, že to znělo jako poryv před bouří. Jediný
Švéd se ani nepohnul, ruce založené na hrudi, a výraz jeho obličeje byl
stále stejně kamenný.
  Otec Patrick se nyní modlil potichu, o to horší bylo vrzání jeho
rozbité čelisti.
  Erik také založil ruce na prsou.
  Zezadu to muselo vypadat impozantně, z mého pohledu bylo naprosto
zjevné, že neví, co má dělat. Otec Patrick k němu došel na metr a
zastavil. Malé dánské vítězství, ale prince Erika potěšilo. Začal se
nebezpečně usmívat - v té chvíli otec Patrick zdvihl ruce a jeho hlas i
přes rozbitá ústa doslova zaburácel:
  "Pohané! Padněte na kolena před tváří Jeho a před silou Syna Jeho! Hle
plameny vaše se mne nedotkly, neb Duch svatý chrání tělo mé, ale blesky
nebeské pozřou vaše těla a plameny pekelné vaše duše, jestli
nepozvednete mysl svou k pravdě!"
  Tomu říkám ideologická infiltrace. Škoda jen, že tu není pées a jeho
plamenomet, to by byl náramný efekt. Co byla ale větší škoda, že otec
Patrick hovořil anglicky, a tak mu naprostá většina Dánů nerozuměla. Ti,
kteří rozuměli, už klečeli a tiskli tváře k zemi. Z toho je vidět, jak
důležité je umět jazyky.
  Princ Erik sice pořád stál, ale nohy se pod ním třásly - i když,
nedokonalé lidské oči to mohly interpretovat jako hru plamenů z
dohasínajících hranic. A obličej otce Patricka jako by začínal zářit. To
jazykovou bariéru spolehlivě překonalo a další a další Dánové padali na
zem.
  Erik věděl, že něco musí udělat - okamžitě teď hned ale naprosto
nevěděl co. A tak se iniciativy chopil Švéd. Zornice se mu stáhly do
svislých čárek a pohyb, který následoval, jsem postřehl jenom já.
Najednou stál mezi Erikem a otcem Patrickem:
  "Tvůj Bůh je možná veliký a duch, co chrání tvé tělo před plameny,
možná svatý. Ale mé kladivo je těžké." Vražedný nástroj se mihl a hlava
otce Patricka docákla až ke mně. Na rozžhavených řetězech to zaškvířilo.

		***

  Úder byl tak prudký, že knězovo bezhlavé tělo zůstalo docela dlouho
stát, než padlo. Nejen pro Švéda to musela být jedna z nejdelších chvil
v životě.
  Pak tedy tělo padlo - vydalo stejně šplouchavý zvuk jako kterékoli
jiné tělo.
  Dánové, kteří ještě stáli, začali nejdřív nesměle, ale stále hlasitěji
křičet. Slyšel jsem v tom slova Odin, Thor a Olaf. Ti, kdo klečeli,
vstávali, vystrašeně se rozhlíželi, a vzápětí se ke křiku přidávali.
Během pár vteřin několikatisícová armáda řvala ze všech sil a bušila
vším, co dělalo kravál, do všeho, co dělalo kravál. Princ Erik byl
trochu mimo a monotónními pohyby poplácával Švéda po rameni. Ten
pohupoval zakrváceným kladivem, usmíval se a bílé špičáky mu zase trčely
do půli brady.
  To, jak zemřel otec Patrick, se mi vůbec nelíbilo. Neměl jsem ho rád,
byl to nehezký fanatik, ale stateční muži by neměli umírat jako prasata
na porážce.

		***

  Zacloumal jsem řetězy, ty samozřejmě nepovolily, ale zakýval se kůl.
Ten pohyb stačil, aby se rozvalily žhnoucí zbytky hranice. A vír
oranžových jisker kolem mne Dánům připomněl, že Patrickovou smrtí
všechno neskončilo.
  Křik, jak rychle povstal, tak rychle opadl. Najednou bylo zase slyšet
jen praskání uhlíků a vlhké zvuky krve tekoucí z Patrickovy mrtvoly.
  "To, že jsi zabil kněze, nic neznamená. Náš Bůh je mocnější než vy
všichni, i všichni lidé a bozi ve vaší zemi a nevěřícím neodpouští!"
Jazyková bariéra sice trvala, ale pocit, který z mých slov prýštil, byl
naprosto srozumitelný. Modulace hlasu se dá volit tak, že i když vám
posluchači nerozumějí, kroutí se jim žaludek a dělá husí kůže.
  A tehdy jsem si všiml, že ani na mně neshořely šaty a to tedy rozhodně
/měly/. Dvakrát a zhluboka jsem se nadechl a jenom jsem doufal, že toho,
kdo to zařídil, nenaštve, že jsem si dovolil Boha nazvat "svým".
  "To bys musel dokázat, válečníku!" konečně se zmohl i Erik.
  Tvářil jsem se kamenně, ale v hlavě se mi honilo, co dál. Ta věta
předtím ze mě jen tak vylétla. Ale bylo jasné, že mohu zvítězit zase jen
propagandou. To, že jsme s otcem Patrickem neuhořeli, je sice dobrý
základ, ale zjevně nestačí - vynuloval ho Švéd a jeho kladivo.
  "Sejmi ze mne řetězy, a aniž bych pohnul rukou, s pomocí Boží bude
poražen nejsilnější z vás!" Tím bylo řečeno vše. Švéd se narovnal,
vycenil na mě zuby a zatočil zbraní.
  Erik si nás jednoho po druhém změřil. Zjevně vzpomínal, jak Bůh
nedělal problémy při předchozím umučení dvaceti anglických vojáků.
  "Dobrá, ale bez pohnutí ruky! Přelož to!" otočil hlavu na důstojníka a
mávl na katovy pacholky. Ti mne během chvilky odpoutali. Vzduch opět
naplnil zápach přiškvařeného masa - spálili si ruce.

		***

  Setřásl jsem řetězy a vystoupil z hranice. Vojáci si stoupali na
špičky - jen máloco je v oblibě tak jako souboje. A Švédova účast
slibovala patřičnou dávku krve.
  Erik ukázal na mě a něco zařval dánsky. Podle odezvy to bylo asi o
tom, že prý opravdu chci zvítězit bez pohybu rukou.
  "Nuže, boj může za... !"
  "Dej mi ještě chvíli, princi Eriku!" skočil jsem mu do řeči a
tentokrát jsem použil hřímavý tón, který jsem odposlouchal od otce
Patricka. Než se Erik z té drzosti vzpamatoval, pokračoval jsem: "Neřekl
jsem, že tvého válečníka /zabiju/! Řekl jsem, že jej /porazím s pomocí
Boží/. Tvůj nejsilnější muž totiž neunese ani znamení Pána našeho, kříž,
který dáváme do kolébek našich pacholat!" V duchu jsem se poplácal po
rameni - kde se tohle ve mně bere?
  Podle výrazu obličeje se Erikovi skluz z bojové zpět do ideologické
roviny ale vůbec nezamlouval.
  "Tvůj kříž rozkoušu a plivnu ti ho do tváře, přisluhovači
Ukřižovaného!" Švéd přes ty dlouhé zuby trochu šišlal. I v našem Čase
existovaly pohádky o takovýchhle dlouhozubých, ale zaboha jsem si nemohl
vzpomenout, jak se jim říkalo.
  "A já říkám, že znamení ani neuneseš!" sáhl jsem do kapsy a vztyčil
ruku s křížem do výšky. Vojáci, kteří nerozuměli, začínali reptat. Erik
si mě změřil zúženýma očima, jeho pohled se zastavil na kříži, na
Švédově ruce, pak se usmál a rozkázal důstojníkovi, aby začal překládat.
Počkal jsem, až přetlumočí všechno - poznalo se to z toho, že se Dánové
hlasitě rozesmáli. Nejdřív jen pár, pak při pohledu na křížek v mé
vztyčené paži všichni. Jak by obrovitý Švéd neunesl takové malé znamení.
  "Nuže, přistupte k sobě!" rozkázal princ Erik a usmíval se také.
  Švéd si sundal rukavici a napřáhl pravou dlaň. Zuby se mu v mihotavém
světle loučí blýskaly a štěrbinovité zornice mi bez mrknutí hleděly do
očí.
  Chrániče kontaktů na křížovém zdroji energie do Pistolu jsem odcvakl
nehtem.

		***

  Věřím, že na to, co se vzápětí stalo, nikdo z Dánů nikdy nezapomene. A
Švéd obzvlášť.
  Obyčejného člověka by tak náhle uvolněná síla proměnila v nevelký,
zato intenzivně dýmající škvarek. Švéd ale člověk tak úplně nebyl - v tu
chvíli si možná říkal bohužel. Strašlivě zařval, energie ho srazila na
zem, zkroutila do kozelce a za praskotu kostí a modrých jisker jím
začala bušit, až hlína létala.

		***

  Trvalo tři minuty, než se zdroj vybil, ale za ty tři minuty klečeli
všichni Dánové, s princem Erikem v čele.
  Švéd ležel na zádech a kouřilo se z něj. Rozpáčil jsem mu prsty a
zdvihl horký akumulátor do výšky:
  "Mně Pán nic zlého neučiní! A nevěřící budou ztrestáni znamením, které
je v čase soudu posledního do plamenů pekelných odkáže!" zvedl jsem
Švéda za zpřelámanou paži tak, aby byla vidět jeho dlaň s černým, na
kost vypáleným křížem. "Překládej, troubo!" zasyčel jsem na klečícího
důstojníka. Jeho hlas byl sice třaslavý, ale dobře slyšitelný. Otec
Patrick by ze mě měl radost.
  "A proto věřte v Pána, klaňte se před ním a modlete se za spasení
skrze Syna Jeho! A nezapomeňte! Král Alfred bojuje pod praporcem Jeho -
tak vítězství dobýti nemůžete!"
  Překladatel překládal stále třaslavě, a obával jsem se, že nezachovává
působivý pořádek mých slov. Ale zřejmě to stačilo i tak.
  Zatímco tlumočil, mrkl jsem na Švédovu dlaň, a tentokrát jsem málem
šel do kolen - pro změnu - já. Z té ještě před pikosekundou strašlivé
spáleniny už zbývala jen hluboká červená jizva. Zaostřil jsem a spatřil,
jak na jejích okrajích roste zdravá tkáň. V té chvíli se Švéd pohnul, a
většina kostí už mu musela také srůst, protože vrzal daleko méně, než
když jsem ho před okamžikem zdvihal. Pustil jsem ho, on dutě zarachotil
a otevřel oči - a já si oddychl. Spálenina z dlaně mu možná zmizí, z
paměti určitě ne. Napadlo mne, zda takovéhle silné zážitky nemohou být i
dědičné.

		***

  Pak už to šlo ráz na ráz. Dánové strhli tábor a odtáhli - stačilo jen
poprosit.. Švéda museli nést a princ Erik si na mně po straně vymínil,
abych do jeho skallu poslal kněze-věrozvěsta.
  Zbytek noci jsem se zabýval jedením dobře propečeného masa, které po
Dánech zbylo nad ohništi, a s ránem se vydal do mlhy - celou dobu jsem
žhavil čip, ale Veronika se neozvala.

		***

  Než jsem úvozy a rozdupanými loukami došel na včerejší bojiště, ozvalo
se ržání koní a vzápětí mne obklíčili jezdci s kříži na krunýřích -
jejich barvy nebyly barvami krále Alfreda. Nenechali mne říci ani slovo,
hodili na mě síť, a než jsem se nadál, už mne vlekli.
  Marně jsem křičel, že musím mluvit s králem, že je to můj známý a že
je to bude mrzet - a ani ze sítě jsem se nemohl dostat. Pořád jsem se
koulel ze strany na stranu a nebylo se o co opřít. Zvláštní, taková
jednoduchá a účinná věc (už Hnusáka do ní chytili!) a v mém Čase se
vůbec nepoužívá - nebude používat - i když, teď už možná ano.
  Klouzal jsem trávou a kobylinci a ke všemu začalo pršet.


  Malá knižní řada Poutník č. 6
  Jiří Kulhánek: Divocí a zlí - část první
  Čas mrtvých
  Ilustrace na obálce a frontispis: Juraj Maxon
  Vydal Klub Julese Vernea Praha v roce 1999
  Odpovědný redaktor: Egon Čierny
  Adresa redakce: Matěchova 14,140 00 Praha 4
  Sazba: SF SOFT, Praha
  Tisk: DaTaPrint, Nopova 13, 615 00 Brno
  Cena: 162,- Kč

/text psaný kurzívou/
